B 104		(Kahn LIX)

1	Jaká je jejich mysl či rozvaha?
	Důvěřují lidovým zpěvákům,
3	a jako učitele užívají zástup;
	nevědí, že “většina je špatná, menšina dobrá”.

Proklos, In Platonis Alcibiadem I, 256; 525, 21 Cumont  (+ Kléméns Alexandrijský)

    V našem výroku se ukazuje, jak se projevuje dobytčí přesycenost běžných lidí (B 29); jeho protiváhou je pozitivně formulované konstatování ve zlomku B 114. Odpověď na úvodní řečnickou otázku by zněla: Vůbec žádná! Třikrát žádná, jak se ukáže. Podobně ani ve zlomku B 40 “mnohoučenost rozumu nenaučí”. Zde je odhalována davová mentalita a je ukazována povaha mnohosti. Narážíme však na překladové potíže.
    Mysl je v originále nús (tedy iónsky noos). Snažíme se na tomto místě uplatnit etymologický převod, který využívá toho, že výraz noos je postverbale slovesa noein, myslet, zatímco ve zlomcích B 40, B 114 překládáme ze stylistických důvodu “rozum”. Jde o jakýsi “smysl pro celek” (Schaadewaldt), o zdrženlivou schopnost vidět v části její sounáležitosti a kontexty - oproti tendenci se téže části zmocnit, nejraději hned. Vztah ‘myšlení a bytí’ je oblíbeným tématem metafyzické filosofie, počínaje eleaty. Hérakleitos však nějaké ztotožnění myšlení a bytí nezná, ba ani o žádném ‘bytí’ nemluví. Ekvivalentem skutečnosti je pro něj “společné”. Souvisí to s nepřítomností výrazu “pravda”, jehož hodnotovým ekvivalentem je u něj “řeč”. Tím vším se Hérakleitos odlišuje od filosofie, jak bude později ustavena. Mysl je mu vlastně smysl pro “společné”, pro sounáležitost skutečnosti.
    Rozvaha je mnohem problematičtějším překladem, a to výrazu frén. Výraz může označovat velkou škálu čehosi, co se v novodobém pochopení štěpí mezi určité tělesné orgány a jakési psychické síly: “plíce, bránice, srdce, útroby, hruď, rozvaha, smýšlení, rozum, duch, život, pocit, vůle ...” Homérská užití plurálu frenes jasně ukazují na duševní orgán manifestovaný plícemi a jejich okolím, který souvisí s životem a dechem, s chápáním i odvahou a s tělesnou vazbou duše, o které je ovšem řeč pouze při narušení této vazby. Odvozeniny tohoto základu jsou četné a zvlášť oblíbené v sapienciální literatuře, filosofii a etice. Některé z nich se pokoušíme překládat jako “vědomí”. To je sice podle Hérakleita “společné všem” (B 113), ale konkrétními projevy se manifestují pouze výpadky z takovéto situace (B 2, B 17).
    Spojení výrazů noos a frén v úvodní otázce našeho zlomku chápeme jako dotaz na vědomí nebo střízlivost, na smysl pro skutečnost a schopnost rozlišování, na schopnost vnímat náležité souvislosti. Tato otázka stojí jako jakýsi nadpis, pod kterým se jako odpověď vyslovuje trojí svědectví o špatném stavu, vždy v plurálu a se zamlčeným podmětem (‘veřejným anonymem’) “běžní lidé” nebo “nechápaví”. Podle paralely výroku u Klémenta by podmětem byli “běžní lidé, kteří se pokládají za moudré”.
    Je ovšem pravděpodobné, že Hérakleitos tady výrazem frén sleduje ještě souvislost, kterou naznačuje svědectví A 16 /1, 129: Dýchání je stejně jako bdění znakem otevřenosti společnému, komunikace se skutečností. Mnozí tedy žijí tak izolovaně od skutečnosti, že se to podobá bezdechosti. Místo obklopujícího společného světa se nadechují populárních a populistických mouder.
    Důvěřují lidovým zpěvákům. Nezdá se, že by šlo o folk nebo o lidové písničky. Mohli bychom zde vidět i populistické politiky, pokud bychom výraz chápali jako “zpěvákům démů”. Spíš ale půjde o Hérakleitův standardní obraz zlidovění epiky, ze které jsou pak zcela mimo její žánr čerpána nejrůznější moudra. Hlavním terčem je v tomto ohledu mimořádně oblíbený Hésiodos - u lidu pro svoji ‘užitečnou’ moudrost - u Hérakleita jako zvlášť vhodný příklad zdánlivé moudrosti. Ten je také “učitel velmi mnohých” (B 57), zástupu, většiny.
    Jako učitele užívají zástup. Jsou tedy v rozporu s nárokem zkoumání sebe sama (B 101), hledání zlata (B 22) a souhlasu s jednotou všeho (B 50). Rozptylování, a to jak ve smyslu plané zábavy, které je zvráceně přisuzována moudrost, tak ve smyslu opaku soustředění, totiž ‘excentrických pohybů duše’, jak koncem antiky nazve opak filosofie Plótínos. Zástup přece chce vždy jen to dvojí: nasycení a povyražení. Zástup je synonymem pro “běžné lidi” a pro “většinu”. Odtud je možná pochopitelný i Hérakleitův prudký odpor k Hésiodovi. Může za něj asi to, že se dávno po své smrti stal strůjcem veřejného mínění. Hlavním bodem kritiky je právě ono vytváření veřejného mínění.
    Nevědí, že “většina je špatná, menšina dobrá”. Neznají tento výrok, který pronesl mudrc Biás a se kterým se Hérakleitos ztotožňuje (B 39). Problém není v jejich nepoučenosti o mudrckých výrocích, ale v tom, že jej principiálně ani znát nemohou. Žádný tvůrce veřejného mínění přece nebude říkat, že “většina je špatná” - to bude říkat leda o menšinách. Většině bude každý takový “zpěvák lidu” podstrojovat, bude se s ní ztotožňovat. Tak vzniká ‘veřejný anonym’ a je lhostejné, zda jeho zdrojem je přímo politika nebo jakákoliv jiná ideologizace náboženství, umění, filosofie nebo vědy. Nejde tedy o nějakou chybějící intelektuální znalost, kterou by bylo možné doplnit, ale o charakter jejich stavu.

    Zatím jsme se zlomkem zabývali tak, jak bývá tradičně vybírán z Prokla. Zachovala se však i starší verze u Klémenta Alexandrijského, avšak poznamenaná jeho redakcí. Kléméns citát neuvádí jako přímou řeč, ale paralela s textem u Prokla je významově naprosto přesná, i když na slovní úrovni možná užívá i výrazy jiných Hérakleitových výroků. Bezprostředním kontextem citátu je Empedokleova prosba (Empedoklés B 3, 6):
	“Odvraťte však, bohové, od mého jazyka šílenství”
a narážka na místo Platónova dialogu Sofistés, kde je řeč o ustavičném střídání rozbíhavého nepřátelství a souladného přátelství (A 10 /1). Hned po parafrázi zlomku B 104 Kléméns cituje Hérakleitův zlomek B 29 způsobem, který činí dojem původně souvislého textu. Klémentova parafráze B 104:
	[Iónské músy přinejmenším výslovně říkají,]
	že běžní lidé, kteří se pokládají za moudré,
	následují lidové zpěváky
	a řídí se konvencemi.
	[Ony músy totiž vědí, že] “většina je špatná, menšina dobrá”.
    Titulaci “Iónské músy” pro Hérakleita (ve srovnání se “Sicilskými músami”, tedy s Empedokleem) Kléméns přebírá z Platónova Sofisty. V hodnocení řeckého lidového náboženství Kléméns opět sdílí Hérakleitovu pozici. Novinkou jsou v textu ony konvence. Tak se snažíme překládat výraz nomoisi chreesthai, a to s ohledem na závěr zlomku B 14: “Jsou [totiž] bezbožně zasvěcováni do mystérií obvyklých (nomizomena) u lidí.”