B 105		(Kahn XXIII)

1	[Na základě tohoto verše Hérakleitos o Homérovi říká, že byl astrolog;
	a rovněž na základě veršů:
3	“Osudu svému, jak mním, však žádný neujde člověk
	ať jest vzácný či nízký, jak jednou zrodí se na svět.” ‹Il. VI, 488-9› ]

Scholia in Iliadem ad XVIII, 251 (AT)

    Citované verše Íliady mluví o osudu ve smyslu moira, tedy o smrtelném údělu (B 20, B 25). Vyjadřují rovnost před údělem smrti, nikoliv rovnost z ostatních hledisek. Ušlechtilý muž se zajisté liší od špatného, ale společná je jim jak smrtelnost, tak především onen modus osudovosti, způsob, kterým osudová moc vykonává svoji vládu nad vším. Právě ten neotřesitelný chod splátek (Anaximadros B 1) za ‘půjčku’ života může být dáván do souvislosti s neochvějným chodem nebe (B 16). Nepotkáváme ani tak nějakou astrologickou hypotézu, ale spíš popis takového vnímání světa, ve kterém by astrologie byla eventuálně možná. Další věcí pak je otázka konkrétní náplně údělu jednotlivce, tedy ne pouze toho, že je smrtelný a nepominutelný, nýbrž jaký je, co mu umožňuje, k čemu vede a k čemu ne. Proč je jeden ušlechtilý a druhý špatný, vzácný nebo nízký? Problematičnost této druhé roviny astrologického popisu osudu ukazuje právě ten verš Íliady, který Scholion zrovna komentuje:
“Byl též Hektorův druh, vždyť jedné se zrodili noci:
Jeden vynikal radou, a druhý kopím byl mistr.”
    Hektor i jeho druh Púlydamás se zrodili ve stejnou noc, ale jejich schopnosti jsou různé. Žijí ve stejném prostředí, ale otcem Hektorovým je Priamos, zatímco Púlydamovým Panthoos. Nezdá se ale ani to, že by kopírovali vlastnosti svých otců. Co je tedy zdrojem rozdílu mezi nimi? Nevíme.
    Vzhledem k Homérově pověsti v Hérakleitově spise (B 42, B 56) se lze domýšlet buď to, že “astrolog” je pro Hérakleita pejorativum, nebo že mluví ironicky. Nemohlo by to být podobné jako ona Homérova ‘slepota’ ve zlomku B 56? Tam se Homér ptal dětí, ale odpovědi nerozuměl, protože neznal kontext. Hádanky se často týkají toho, jak trefit ten správný kontext, ve kterém je najednou po problému. “Nechápaví” ovšem jako kdyby neslyšeli, jako kdyby zde nebyli přítomni (B 34), nerozpoznávají to, co běžně potkávají (B 17, B 72), nerozumějí náznaku (B 93), neboť jej nerozpoznávají jako znak a proto nemohou znát jeho kontext, “důmysl” (B 41). Běžní lidé nechápou běh světa, prostě jej nevnímají, protože mají úplně jiné starosti. Občas by ale chtěli vědět nějakou širší souvislost, nejčastěji nějakou nedostupnou informaci nebo znát budoucnost. Pak se obracejí k hadačům a vykladačům všeho druhu, lhostejno, zda se ohánějí tradičním tajemnem nebo pokrokem vědění. Proč si myslet, že člověk je určen nocí (nebo dnem) svého zrození úplně? Že jej to nějak disponuje, to lze tušit. Proč si myslet, že člověk je plně určen svým otcem? Víme, že to každého v mnohém poznamenává, ale tím přece nejsme sami sebou (B 74). Podobně s prostředím, vzděláním atd. Osudové určení světa se děje skrze proměny “dob” (B 100) a proměny všech věcí před našima očima jako naše zkušenost - nemusíme se utíkat k nějaké jedné zvlášť špatně dostupné zkušenosti, abychom z ní ‘věštili’. Ale některé ty zkušenosti přece jenom znatelněji poukazují na kontexty významů, jsou lépe čitelné. Naše základní pokušení pak je, že se jich buď chytáme primitivním způsobem, nebo jich chceme chytrácky využít, nebo se od nich zklamaně odvracíme. To platí o znacích nebe i o znacích čitelných skrze Apolllónovu věštírnu.
    Jiný problém je, že samo slovo “astrologie” se zdá být až klasické, a že její rozkvět souvisí až s importem mesopotámských nauk od počátku hellénistické éry. To ovšem neznamená, že předtím žádné podobné úvahy Řekové neznali. U Hérakleita by byl otevřený prostor k zvláštnímu pojetí toho, čemu se pak říká astrologie, neboť “doby, všechno přinášejí” (B 100).