B 106		(Kahn XX)

1	[Hérakleitos vyčítal Hésiodovi,
	že rozděloval dny na dobré a špatné,
3	neboť nerozpoznal, že]
	přirozenost každého dne je jedna.

Plútarchos, Camillus 19, 1

    Zlomek reaguje na závěr Hésiodova eposu Práce a dny, kde lze najít řadu velmi užitečných doporučení, co je který den dobré dělat a co ne:
(810)	    Devátý po úplňku je pro lidi šťastný až večer, ...
(814)	    Málokdo ví, jak šťastná je v měsíci devítka třetí,
	má-li se otevřít sud ...
K tomu ještě doporučující závěr eposu, jak reklama v novodobé příručce asertivity:
(826)	    Blahoslaven a šťasten ten, kdo všecky ty rady
	zná a jimi se řídí, má před bohy svědomí čisté,...
    Hésiodos toho “velmi mnoho ví” (B 57) o přirozenosti jednotlivých dnů v cyklu Luny i v cyklu Slunce. Zdálo by se tedy, že naplňuje nárok ze zlomku B 1, že každý z nich “rozlišuje podle přirozenosti a ukazuje, jak to s nimi je”. Zdálo by se, že rozpoznává “doby, které všechno přinášejí” (B 100). Je to ale podezřele kumulovatelné a kopírovatelné vědění a asi na něm něco nebude v pořádku.
    Jedna možná odpověď by byla, že přirozenost každého dne je jedna v tom smyslu slova, že je pokaždé stejná, den jako den. Výrok je možné pochopit i takto. Pak bychom mohli překládat ještě jednoznačněji: Přirozenost všech dnů je jedna. Právě takhle Hérakleitovu kritiku Hésioda pochopil Seneka:
	[Každý den je stejný jako všechny.]
Každý ze dnů by tedy byl pro všechno stejně dobrý nebo špatný, ‘šťastný’ nebo ‘zlý’. Nakolik však takový výklad odpovídá Hérakleitovu pochopení času? Určitě tím, že nerozlišuje na dobré a špatné. Tento výklad právem zesměšňuje pověrečné strachy i naděje a zjednodušující schémata populárních věštců.

    Je však možné uchovat tento nadhled nad hloupě naivním chytráctvím - a přitom vidět, že každý den není stejně vhodný pro kterékoliv myslitelné dění - a že ani žádný den není stejný jako kterýkoliv jiný? Vždyť ani “do téže řeky nelze vstoupit dvakrát” (B 91) a ani “Hóry, které všechno přinášejí” (B 100), nejsou totožné. Jak by vypadal ten druhý a nejspíš náležitější výklad?
Přirozenost každého dne je <pokaždé zvlášť> jedna, každá jiná.
    Dobře by to odpovídalo i zlomku B 1. Zůstává v platnosti, že nelze rozlišovat dny na dobré a špatné - i to, že nelze disponovat nějakým předem známým a obecně platným schématem přirozenosti jednotlivých dnů. Každý má svoji, jedinečnou, byť často v mnohém podobnou mnoha dalším dnům. Totéž může platit o jakýchkoliv cyklech, třeba ročních. Každý z těch dnů je také “stejný pro všechno” v doslovném významu, pro vztah veškerenstva a jednoho. Každý cyklus vyjevuje bipolární rozběžnost každé jednotlivosti, ale současně i základ a rámec každé takové rozběžnosti. Každý cyklus to však činí jiným způsobem. A především, ta “rozporná harmonie” (B 51) se ukazuje a rozhoduje vždy uvnitř toho každého dne (nebo roku, života...). Ten pak své řešení vztahů odkazuje příštímu dni, podobně jako obnovu Slunce, které je přece “každodenně vždy nové” (B 6). Takovým způsobem může vykonávat svoji vládu i Vládce delfské věštírny (B 93): ukazovat, naznačovat, upozorňovat na souvislosti významů a tím je řídit.
    Den jako cyklus je asi stále týž, všemu společný (B 103) a není dotčen ničím z toho, co jím prochází, ani svým obnovovaným Sluncem. Ale den jako jednotlivý určitý den je pokaždé jiný - i s novým Sluncem - a “dítě hrající si s kostkami” (B 52) hraje vždy znovu a dál.