B 107		(Kahn XVI)

1	Špatnými svědky jsou lidem oči a uši,
	když mají barbarské duše.

Sextos Empeirikos, Adversus mathematicos VII, 126 = A 16 /1

    Hérakleitos “nadevše ctí” to, “čeho se týká vidění, slyšení, učení” (B 55). Nepovyšuje rozum nad tu podstatnou složku prožívání, která se děje prostřednictvím smyslů. Ta je podstatná proto, že je bdělá. Skutečné smyslové vnímání ve střízlivém stavu je cosi víc než sen, než představa i než konstrukt myšlenek, a to právě svojí skutečností. Je však nasnadě i hledisko, ze kterého je také čímsi míň než sen nebo představa: je všední. A taky hledisko, ze kterého je čímsi míň než výtvor rozumu: vnímání smyslů nebývá jednoznačně pochopitelné a zpětně kontrolovatelné. Ale právě tím vším je víc: je skutečné a živé.
    Přesto mohou být tato výsostná okna do světa špatnými svědky - a nepůjde teď o nějaké zrakové či sluchové klamy nebo podobné hrátky z psychofyziologie vnímání. Na jedné straně platí, že nemáme žádný přímější přístup ke skutečnosti než smyslové prožívání. To přece platí dokonce i pro věštby, neboť i ty se dějí vnímatelně a na něco vnímatelného také ukazují. Na druhé straně je omezení na všednost, které je typické pro běžné lidi, výrazem toho, že smyslově vnímaná skutečnost, které se tak často dovolávají, jim oči ani uši neotvírá (B 34). Chybí jim vztah k celku. Nahrazují jej svými zvyky, někdy i mnohou učeností - a nic.
    Náš zlomek charakterizuje takový stav planého zakoušení jako barbarství duše. Ta je nevzdělaná a hlavně cizorodá; nerozumí ani tomu, co sama niterně prožívá, ani tomu, co vidí a slyší kolem sebe. (Pokud si pro výklad na moment vypůjčíme falešné rozdělení na ‘uvnitř’ a ‘venku’.) Jak se může duše vzdělat? Na to není jednoduchý návod. Kdyby byl, tak by už nešlo o duši. Jasné je pouze to, že k tomu potřebuje mnohou zkušenost a mnohou práci, ale současně schopnost tu mnohost a namáhavost nějak nechávat stranou (B 22) a obracet se k souhlasu jednoho a všeho (B 50). Tím posledním přestává být cizorodá vůči světu.
    Barbarský znamená také nerozumějící a nesrozumitelný. Barbar v dobovém smyslu slova je ten, kdo nesdílí společnou řeč, společné zvyky a společné rámce zakoušení. Zde je barbar obrazem barbarské duše běžných lidí, která je mimo: mimo “společnou řeč” (B 2), mimo “společné vědomí” (B 113). Je obrazem toho, kdo se odvrací od společného do svého spánku (B 89). Barbarská duše je stav “vždy nechápavých” (B 1). Pak je očividnost i řeč nebo hudba málo platná. Barbarské duši chybí vztah k ohni, který jedině umožňuje vidění (B 26), chybí jí schopnost naslouchat a smysluplně mluvit (B 19). Hlavním pokušením barbarské duše však je shoda s ostatními, nejběžnější náhražka společného celku. Tak barbarské duše ustavují morálku a objektivní realitu. Dokonce se k tomu dovolávají i smyslové zkušenosti, ze které k nim ovšem dolehne jenom to, co jsou jejich oči a uši schopné přijmout a mysl přiznat. I mnohý z těch, kdo se hlásí k ‘empirismu’ si myslí, že dobře ví, co má od svých smyslů čekat, jak rozumně si vlastně počíná.
    Patrně proto mohl i tak vzdělaný člověk, jakým je Sextos Empeirikos, uchovat tento Hérakleitův výrok v naprosto podivném kontextu. Jeho uvedení výroku nejde dohromady s Hérakleitem (zvláště B 55 a Sextův závěr): “Hérakleitos se domníval, že člověk je vybaven dvěma nástroji k poznání pravdy, smyslovým vnímáním a rozumem. Z nich pokládal smyslové vnímání za nevěrohodné, podobně jako dříve zmiňovaní přírodní filosofové, rozum pokládá za kritérium skutečnosti. Smyslové vnímání výslovně odmítá, když říká: ‘Špatnými svědky jsou lidem oči a uši, když mají barbarské duše’, což se rovná tvrzení, že věřit nerozumným smyslům přísluší jen duším barbarů.” To je dovětek je hodný podvodníka mezi sofisty. Každý jiný člověk, který umí číst, by snad vyvodil něco jiného, totiž že i smyslové vnímání je potřeba vzdělávat, že i způsob vidění a slyšení odráží celkový stav duše.
    Výrok referuje také Stobaios - a bez Sextova překroucení:
	Špatné jsou oči a uši nerozumných lidí,
	kteří mají barbarské duše.
    Narážku na výrok najdeme také v Platónově Ústavě (533d): „A tím (dialektickou metodou) se oko duše, zahrabané v jakémsi barbarském bahně, lehce pozvedá a vynáší vzhůru...“