B 108		(Kahn XXVII)

1	Ačkoliv jsem slyšel řeči mnohých,
	žádná z nich nepřichází k tomu, aby rozpoznala,
3	co je moudré a od všeho oddělené.

Stobaios, Anthologium III, 1, 174

    Čím je řečí více, tím více je poznat, že jim něco chybí, a to cosi podstatného, co umožňuje, aby řeč byla řečí. Řecký text neobsahuje přímou předlohu pro nějaké mnohé nebo běžné lidi. Doslovněji by úvod zněl: “Kolikerých jsem slyšel řeči”; s důrazem na přemíru, která však stejně nic nenaplní. Celý zlomek silně připomíná Thalétovy “zpívané výroky” u Díogena Laertia (I, 35):
        Nejsou důkazem rozumné představy přemnohá slova;
        usiluj o jedno moudré,
        vol sobě jedno dobré,
        tak spoutáš lidí žvanivých jen bez konce tlachavou řeč.
    Obvyklé řeči se buď starají o něco určitého, nebo sdělují příběhy, které svým sdílením vytvářejí ostrůvky společného prostoru rozumění, nebo jen tak plkají. Běda však, když se běžné řeči pokoušejí mluvit o náboženství nebo vyslovovat moudrost! Mluví totiž tak, jako kdyby se o něčem takovém dalo mluvit rovnou. V lepším případě vyprávějí příběh o bozích nebo o mudrcích, představují sekundární mytologii a doxografii. Druhotná mytologie informuje o ději, ale nezpřítomňuje jej, neboť ji chybí poetika, která by zjevovala a zpřítomňovala. Morality nebo drby o mudrcích a rozklady jejich nauk nás poučí, aniž bychom zmoudřeli. V horším případě se běžné řeči pokoušejí říct ‘jak to je’, vyslovit nevýslovné rovnou, bez významového poukazování k jinosti, vysloví poučku. Lidé chtějí poučky, aby si připadali moudří.
    Řeč leccos rozpoznává, vyslovuje. Ale žádná z těch četných řečí není natolik důsledná, aby došla k mezím a tím i ke zdroji možností svého vypovídání, totiž k jinosti řádu toho, co ji zakládá. Mohli bychom to přetlumočit tak, že smysl řeči není rovnou jedním z témat, které vyslovuje; že k tomu nejpodstatnějšímu se řeč dostává vždy jenom nějakým nepřímým odkazováním, většinou privativním. Odrazem toho je povaha našich ‘posvátných slov’, ať už tu posvátnost myslíme doslovně nebo metaforicky. Taková slova jako láska, bůh nebo i svět vyslovujeme vždy jaksi na dluh. Vždy se u nich mnohem mocněji než jinde uplatňuje to, že naše intence téměř marně hledá výrazy - a současně si pomáhá slovy, jejichž význam nemá ve své moci. Významy takových slov zvláštním způsobem oscilují mezi nepostižitelnou vznešeností a planým plkáním nebo pokryteckým trapasem silných slov, který může působit i nechtěně komicky. Zvlášť úryvky řeči milostné nebo řeči náboženské působí mimo svůj vlastní náležitý kontext bláznivě a až urážlivě. Proto není slušné odposlouchávat milence a z téhož důvodu se náboženská řeč ve staré době přimyká k rituálu a v nové době stahuje do soukromí. U obou těchto typů řeči nápadně hrozí profanace. Trapas profanace ukazuje, že ty řeči se dějí jaksi na dluh co do významu; na dluh, který je splácen jinak než řečí.
    Hérakleitův výrok odkazuje k oddělenosti toho, co je moudré od všeho. Ne, že by to bylo něco nad světem, vždyť o něm můžeme mluvit jenom nepřímo (viz B 41). Navíc přece “moudré je souhlasit, že všechno jest jedno” (B 50). Ale už tento souhlas naráží na potíže řeči a vybaví se nám banální asociace typu ‘je to všechno jedno’. Proto je takový souhlas vyslovován jinak, prostřednictvím popisu struktury řady diferencí (živlových, sublimačních, smrt - život, božské - lidské atd.), aby se ten vztah jednosti ukazoval nějak jinak než vyznavačským výrokem jednoty všeho, který na úrovni významu a informace vlastně nic nevypovídá. A ještě větším nedorozuměním řečí než taková banalita, že všechno je jedno, by byl závěr, že to moudré, když je oddělené, tak je také něco, na co se můžeme sice z nepřístupné dálky, ale zato rozumově dobře a přesně podívat a popsat jeho vlastnosti. To bude později hlavní úskalí filosofie. Oddělenost jednoho moudrého je právě v jinosti, se kterou o něm je a není možné mluvit, se kterou je nelze i lze nazývat nějakými jmény (B 32).
    Závěr výroku chápeme tak, že moudré je oddělené od všeho. Např. Kranz však závěr chápe tak, že moudré je oddělené od “nich”, tedy od těch řečí a lidí. V kontextu odvratu spících by to dávalo smysl, jenže v B 17 zase Hérakleitos říká, že nechápaví přímo narážejí na to, co nechápou.
    Mnohem exotičtější variantu výroku představuje vsuvka jednoho z rukopisů Stobaia, podle které by závěr vypadal takto:
3	co je moudré - ať už bůh nebo zvíře - a od všeho oddělené.
Nejspíše jde o koruptelu, ale kdyby ne? Pak bychom to vykládali jako ironii: ať už si ‘to’ (které přece není žádné ‘to’) lidé představují jakkoliv.