B 110		(Kahn LXVII)

1	Není lepší, když se lidem stává, cokoliv chtějí.

Stobaios, Anthologium III, 1, 176

    Lidé chtějí žít (B 20), případně si ještě i užít, ale neradi se smiřují s tím, co všechno to obnáší. Jsme pouze částeční, a proto naše hlediska tíhnou k zohledňování vždy jen určitého pólu každého napětí, každé diference. Navíc většinou ne zrovna toho, který je znakem otevření (založení) oné diference. Jeden chce úspěch a slávu, druhý uspokojení žaludku, třetí uspokojení intelektu, další uspokojení náboženské nebo sexuální; přesněji: každý by chtěl většinu z toho naráz, neboť ‘lépe je být mladý, zdravý, krásný, inteligentní a bohatý než naopak’. To všechno patří k životu a nemusí na tom být nic špatného (B 102). Život je hladem, touží po potravě, ale už méně se mu chce tu potravu skutečně trávit. Proč nás musí potkávat zima, nemoc, válka, zrada? Proč to na světě není lépe zařízeno? Nebo v novější verzi oné otázky: Jak si to zařídit líp?
    Jenže to ‘lepší uspořádání’ by nás neživilo částí toho, co k životu také potřebujeme jako jeho potravu, totiž vším tím, co je blízko těm neoblíbeným pólům všech diferencí. K životu přirozeně patří, že se snaží vyhnout bolesti, na tom není nic špatného a porucha této tendence by byla spíše poruchou života než čím jiným. Ale i takové vyhýbání má své meze, jako každé vyhýbání se něčemu. Bolest upozorňuje na ohrožení. Upozorňuje, že je něco porušeného (B 67a), třeba zlomená noha nebo zrazené přátelství. Upozorňuje také na to, že něco v našem okolí by nás mohlo ohrozit, třeba vařící voda. Upozorňuje i na to, že potrava není vhodná, ať už se to týká žaludku nebo duše (to je opět jenom umělé rozlišení). Bolest upozorňuje na nesoulad našich vlastních (zlomená noha) nebo okolních (zrazené přátelství) kontextů a varuje. Jasně říká, že pro nápravu kontextů je třeba něco podniknout. Ne každou výzvu však rozumný člověk přijme v té podobě, v jaké se mu dává. To, co působí nepříjemně, je vlastně manifestací naší částečnosti a nespořádanosti. Jenže celistvost i uspořádanost v sobě zahrnují vždy oba póly diference - to je Bůh (B 67): dokonalost souladu střídavých opaků (B 30). Nikoliv pantatík, který nás za cenu dodržování zákazů chrání před vším zlým; ani konstruktér, který dokonale nastavil parametry prostředí pro funkci automatů, totiž nás.
    Chtít můžeme leccos a Hérakleitos ctí zápas, nikoliv kvietistické čekání. Jenže ten zápas se vede o “jedno”. Proto by člověk, který se přiklání k moudrému hledisku, chtěl volit jedno (B 29). Někdy může a vidí jak. Jindy mu jeho vlastní určení samo pomáhá (B 119, B 137), ale dějí se mu i věci, které soudný člověk těžko může chtít, leč které potřebuje; buď jako zkušenostní potravu - nebo jako znamení toho, že nevnímá své určení a sobě náležitou cestu.
    Ale lidé přece chtějí všechno možné i v pozitivním smyslu. Nechtějí se jenom vyhýbat nepříjemnostem. Chtějí to, co se jim líbí, na co mají chuť. Svět běží tak, že svým chodem vytváří potřeby, které jeho jednota také uspokojuje, vystačí všem a všemu (B 114). Tím, co uspokojuje, je však souvislost s jedním, nikoliv pohyb k jednomu pólu tenze té které jednotlivosti. Proto se bez příklonu ke spojitosti (B 10) všeho nelze nikdy nasytit ani souhrnem všeho, co by mnohost mohla nabídnout. Smysl polarit našeho prožívání se jasně ukazuje z hlediska jednoty celku a jednoty časového průběhu života. O tom mluví zlomek B 111, který proto Stobaios bezprostředně cituje.