B 111		(Kahn LXVII)

1	Nemoc činí zdraví příjemným a dobrým,
	hlad nasycení,
3	únava odpočinek.

Stobaios, Anthologium III, 1, 177

    Výrok zní jako výklad zlomku B 110, který Stobaios právě ocitoval: “Není lepší, když se lidem stává, cokoliv chtějí.” Nejde jenom o to, že po nějakých útrapách je už i pouhé jejich polevení velice příjemné, zatímco v nudném pohodlí je obtížné příjemnost už jenom udržovat, natož ji stupňovat. To je pouze jeden z projevů toho, že příjemné a nepříjemné jsou jenom dvěma póly téže polarity. Na této myšlence polarizované škály je založen i Platónův dialog Filébos, jednající právě o příjemnosti, o slasti. Platón tam vedle takových škál, ve kterých se neustále děje pohyb proměn, staví skutečnost samu jako neubíhavou, jako sám pól diference více a méně skutečného. Hérakleitos ale myslí jinak, pro něho není žádný z těch pólů možný sám o sobě, ale může být zakoušen a myšlen (i sám být) vždy jenom v relaci té diference, která jej zakládá.
    Příjemné tedy není pouze zdánlivým projevem, který může být způsoben už jen přestávkou bolesti - podobně jako strast není jenom výpadkem životního štěstí a pohody a taky není něčím pouze zdánlivým. Obojí je polaritou téhož dění. Obojí je zakoušeným projevem řady různých tenzí, např. tenze “hlad - nasycení”, tenze “únava - odpočinek” a jiných. Každá ta diference je svébytná, ale jakési hledisko jim je často společně přiřaditelné - a právě takovým hlediskem je diference “nepříjemné - příjemné”. A víme, že každá z těch polarit se reprezentuje určitými fázemi běhu světa i života, jejichž společným ‘prostorem’ (nebo základem jejich možností) je ve zlomku B 67 Bůh. Bůh ve svých proměnách a míseních, které manifestují nezjevné zjevně, ovšem za cenu částečností, napětí a rozporů - i za cenu pomíjivosti každé takové manifestace.
    Běžní lidé jsou ovšem nakloněni jenom jednomu z těch dvou pólů, totiž k jeho manifestaci ve zdraví, nasycení a odpočinku. To je také náležitá touha života, která je nevědomě touhou po mnohosti (B 20). Nejraději by oddělili ten jeden pól, kdyby už v sobě neobsahoval i ten opačný. Opačná jednostrannost může hrozit adeptům příklonu k “samotnému jednomu moudrému”, pokud je zamění za pouhý opak mnohosti, pokud se při rozchodu s bezduchou konzumní společností zabydlí v její negativní projekci. Naštěstí nás to však ‘dolů’, k  k touze po proměnách mnohosti, táhne samo, takže dokonce i hladovějící chudák bývá v mysli ohrožen spíš touhou po nasycení než nedostatkem. V kontextu B 65 je však tím hladem život v proměnlivé mnohosti, který činí příjemným obrat k jednomu.
    Zdraví není ani tak střed, ale především cykličnost, která otevírá jednotu celku. Vědomí, že hlad volá po nasycení, ale že nasycení stejně tak vede ke vzplanutí k jednotě, které sytí všechnu potřebnost.
    Odpočinek je ve zlomku B 20 touhou života i principem koloběhu smrtelných bytostí.