B 112		(Kahn XXXII)

1	Uvažovat -
	největší zdatnost a moudrost,
3	mluvit a konat pravdivé věci,
	vnímajíce podle přirozenosti.

Stobaios, Anthologium III, 1, 178

    Uvažovat, také lze překládat “být uměřený”. Výraz sófronein souvisí s výrazem to froneein, který se ve zlomku B 113 pokoušíme překládat jako “vědomí”. Souvisí s ním řada dalších výrazů (např. fronésis, B 3) pro základní schopnost nebo zdatnost člověka, které se v řeckém myšlení objevují v etických i poznávacích kontextech. U Hérakleita se to ale všechno odvíjí od záhadného výrazu frén ze zlomku B 104.
    V našem zlomku máme zřetelně pochopit, co to uvažování je. Výrok začíná téměř příslibem definice a to, co následuje, sice opět není definicí, nýbrž ukázkou projevu a upozorněním na relace, - ale ze všech Hérakleitových příslibů definice jedině tento výrok nepodráží vzbuzené očekávání logičtěji myslícího čtenáře. Výrok je vystavěn velmi striktně a užívá hned několika forem propojení vztahů mezi významy. Navíc se jeho druhá polovina, na které se význam ukazuje, váže k tematice zlomku B 1, zatímco první polovina buduje odkazem na ni nové významové pole.
    Jeden způsob orientace ve výroku nabízí struktura tří infinitivů: uvažovat - mluvit - konat. K prvnímu z nich se přímo pojí největší zdatnost a moudrost. Jeho manifestací je tato tradiční a výsostná sapienciální charakteristika, takže první polovina zlomku by sama o sobě zněla jako gnómický výrok. Zbylé dva infinitivy svůj význam společně manifestují v závěru zlomku: vnímajíce podle přirozenosti. V těchto úměrách se význam zlomku odvíjí postupně, vždy odkazem na to, jak se to děje.
    Druhý způsob orientace ve výroku, který nevede ke konfliktu s předchozím, nýbrž jej ilustruje a zpevňuje, je chiasmus:
	zdatnost  -  moudrost   X   mluvit  -  konat
Moudrosti se zjevněji týká mluvení, lidská řeč; zdatnosti zase konání, jednání.
    Dvojice zdatnost a moudrost je v antice obvyklá jako ustálené slovní spojení, stejně tak i dvojice mluvit a konat. Obvyklé bývá i to, že o zdatnosti a moudrosti se mluví jako o největší. Podobně se mluvení často určuje jako mluvení pravdivých věcí nebo slov (Ilias VI, 382; Hérodotos III, 21, 9.) Náš výrok ovšem zcela souřadně nárokuje také konání pravdivých věcí, dokonce takovým způsobem, jako kdyby to byla tatáž činnost. Ostatně, mluvení můžeme chápat jako jeden zvláštní způsob konání - a naopak zase i činy promlouvají, a to pravdivě. Jde o pravdivá slova a pravdivé (skutečné) činy. Hésychiův Lexikon vykládá výraz pravdivé (věci) takto: “Pravdivé: neklamné a nezapomenuté.” To druhé určení je vyjádřeno záporem stejného slovesa epilanchthanesthai, kterým Hérakleitos na konci zlomku B 1 říká, že lidé “zapomínají”, co dělají, když spí a že nechápaví lidé jsou podobně mimo i ve svém údajném bdění, když jim je vše “skryto”. Souvislost zlomků B 1, B 112 a byzantské slovníkové reference přímo vyzývá k heideggerovskému výkladu pravdy jako neskrytosti a ‘nezapomenutosti’! Zde je plně na místě, ale s notnou dávkou opatrnosti, neboť výrok nemluví o ‘pravdě’, nýbrž o pravdivých (věcech: slovech a činech) - a nárok nezapomínání a neskrytosti se ve zlomku B 1 netýká ‘zapomenutosti bytí’, nýbrž zapomenutosti snů a nevnímání toho, co dělají (B 1) - a ‘nezapomenutost zde souvisí s přirozeností.
    Hérakleitos však o ‘pravdě’ nemluví substantivně. Dokonce i ta adjektivní forma je vyslovena pouze v tomto výroku (zlomek B 133 je nejspíš jen nápodobou). Problém je i s výrazem moudrost. Jinde je řeč o tom, co je moudré nebo o samotném moudrém, sofon (B 32, B 41, B 50, B 108), ale ne o moudrosti, sofia, jako zde. Toto setkání výrazů, které jsou v dochovaných zlomcích Hérakleitovy řeči jedinečné, ale které jsou později velmi oblíbenými výrazy filosofie, však těžko může vést k domněnce o nepůvodnosti zlomku. Celý výrok je koncipován velmi striktně těmi formami, které jsou právě pro Hérakleita typické, navíc v natolik těsné návaznosti na B 1, že se jej někteří interpreté pokoušejí řadit hned za něj. Chápeme to tak, že tento ‘nejfilosofičtější’ výrok představuje zvláštní Hérakleitův krok směrem k možnostem filosofie, že představuje možný most mezi žánrem jeho řeči a školní filosofií!
    Tento zlomek umožňuje interpretační sestup od školní filosofické dikce k Hérakleitově řeči, dokonce obecněji, k řeči řady iónských ‘presokratiků’. Tomu odpovídá i ústřední postavení zlomku v díle těch novodobých interpretů, kteří jdou cestou ‘sestupu k základům’. Náš výklad k němu však přichází z jiného směru. Proto v něm čteme nejen nároky na možnost kroku směrem k pozdější filosofii a popis toho, čím je taková možnost založena, ale především popis probuzení. A celou filosofii považujeme za velkolepou tehdy, když se pokouší podávat svědectví o takovémto vnímání, ale za naprosto malichernou a planou, nakolik se pokouší budovat systémy ‘pravd’ nebo poznatků, ať už tak činí ve prospěch kterékoliv lidské činnosti (politiky, vědy, kteréhokoliv náboženství nebo ateismu).
    Jak ještě rozumět závěru výroku? Vnímání je to, co chybí opilému ve zlomku B 117. V dalších kontextech chybí taky spícím. Vnímání podle přirozenosti je snad totéž jako “rozlišování každého slova i díla podle přirozenosti” ve zlomku B 1. Tedy rozlišování právě podle toho, co se rádo skrývá (B 123)! Všechny souvislosti onoho vnímání podle přirozenosti jsou různými obrazy toho, co je otevřeno probuzením a od čeho se spící odvracejí. Jde o možnost rozlišování i o možnost vztahu k celku, tedy o náležité vnímání - a jde o rozlišování v náležitých kontextech, které odpovídají pokaždé povaze toho vnímaného a zakoušeného. To vlastně odpovídá nároku artikulované řeči.
    Dalším orientačním prostředkem ve struktuře zlomku je sklenutí analogických významů posledního slova řeckého slovosledu (vnímajíce) s prvním slovem výroku (uvažovat). Uvažovat znamená vnímat, chápat - a to podle přirozenosti - neboť jinak je všechno skryté a nenáležitě lišené. Uvnitř této analogie jsou symetrie zmíněného chiasmu.
    Je však tedy věta vnímajíce podle přirozenosti spíš manifestací pravdivého mluvení a jednání, jeho projevem - nebo je podmínkou, která otevírá všechny ty možnosti, o kterých byla ve zlomku řeč? Obojí! Zlomek totiž využívá ještě jednu u Hérakleita obvyklou výrazovou formu, totiž ambivalentní vazbu k předcházejícímu i následujícímu. Pro druhou část výroku je takto osově postaven výraz podle přirozenosti. Zavádí symetrii mezi mluvit a konat pravdivé věci a vnímavost. Náš překlad postihuje spíše vazbu přirozenosti k tomu všemu předchozímu. Pokud bychom chtěli jeho význam doplnit o nedostatečně přítomné tlumočení onoho druhého vazebního pólu významu, pak bychom závěr překládali:
112.4	mluvit a konat pravdivé věci podle přirozenosti,
chápajíce.
V takovém kontextu je vnímání souřadné s chápáním, jsou provázány právě přirozeností!
    Důmyslný čtenář si může povšimnout ještě velké osy symetrie pro většinu výroku (ř. 2 až 4), kterou představuje celý ř. 3. Tak je ona největší zdatnost a moudrost spojena s vnímáním podle přirozenosti právě pravdivým mluvením a jednáním. Toto je uvažování. A pravdivé je to, co sklenuje vnímání přirozenosti se zdatností a moudrostí.