B 113		(Kahn XXXI)

1	Vědomí je všem společné.

Stobaios, Anthologium III, 1, 179

    Slovem vědomí zde překládáme výraz to fronein. Obvyklejší překlad, který by se ovšem hodil do běžnějších antických kontextů, by byl “rozvaha”. Později častý výraz fronésis značí ‘praktický rozum’ nebo ‘soudnost’. Substantivizovaný infinitiv, který zde potkáváme, má významové kontexty ve zlomku B 112 a hlavně souvisí s výrazem frén v B 104. To nás vede k tomuto překladu. Vědomí zde ovšem znamená zřetelnost vnímání a odpovědnost jednání (B 112), příčetnost a probuzení - nikoliv důraz na nějakou reflektivnost mysli, jako v linii novověké filosofie vědomí (Descartes, Kant, Fichte).
    Vědomí je všem společné. Slovosled kratičkého výroku je záludný. Pouze člen to u vědomí určuje toto slovo jako podmět věty. Navíc je výraz pasi uprostřed nejspíš opět ambivalentně vázán, takže slovo všem asi patří jak k vědomí, tak ke slovu společné. Pouze obava, že by se možná nehodilo mluvit o vědomí ‘všech věcí’, vede k pochopení, že jde nejspíš o lidi - nebo společně o (jedno?,) bohy, daimóny a lidi. Zaměření významu právě na lidi má paralelu ve zlomku B 116. Rozuzlení výrazem společné však činí problém adresace dost malicherným.
    Vědomí je všem xynon. Tento výraz je přeložitelný pouze slovem společné. Tedy to, co je třeba následovat, abychom nepokládali vědomí za své vlastní (B 2)! Výrok proto nemá na mysli, že vědomí je všem společné v tom smyslu, že by každému patřilo. Naopak! Máme následovat to, díky čemu do něj můžeme vstoupit, díky čemu se otevírá. A právě tím je společné. Není to ovšem ani nějaká ‘rovina obecné platnosti’, ani ‘objektivita’ (viz výklad Sextova omylu u B 2). Výraz xynos, “společný” se vypovídá o vždy platné “řeči” (B 2), o “zápase” (B 80), o úplnosti počátku a konce (B 103) a o tom, čím se může posilovat mysl nebo rozumná řeč (B 114). Výraz xynos je u Hérakleita navíc etymologizován jako “s myslí” (xyn noó, B 114), jeho chyběním jsou určeni “nechápaví” (axynetoi, B 1, B 34). Společná je tedy otevřenost pro vztahy jednoho moudrého, pro důmysl (gnómé, B 41), což je ovšem něco, co patří božské povaze, nikoliv lidské (B 78).
    Úděl ve společném otevírá všem vědomí. Opravdu všem lidem? Co nechápaví? Co běžní lidé? Co většina? Zatím tomu rozumíme tak, že všem těm, kteří probuzením vstupují do síly vědomí, ji poskytuje společné, totiž otevřenost pro ono obklopující, vnímavost pro kontext.
    Není to jen další podoba intelektualizace náboženství, které je metafyzika všech škol tak plná? Není to nějaká další podoba rozumu jako středního členu mezi ‘Bohem Rozumem’ a rozumovým člověkem, která nám dala tolik technických schopností a která poničila smysl pro náboženství, lidství i přirozenost? Zdá se, že nikoliv, nýbrž otevřenost pro kontexty, která souvisí s vnímáním podle přirozenosti (B 112). To není převoditelné na schematické formule mnohoučenosti. Přeskok k metafyzice by umožnil až ten výklad výrazu společné (totiž jako ‘obecné’), který Hérakleitovi podkládá Sextos (viz u B 2). A společné je také prostředím zápasu (B 80).