B 114		(Kahn XXX)

1	Když mluvíme s rozumem,
	je třeba posilovat se tím, co je společné všem,
3	tak jako obec zákonem, a ještě silněji.
	Vždyť všechny lidské zákony jsou živeny jedním božským,
5	neboť vládne tak, jak dalece chce,
	a vystačí pro všechny a <ještě> vyniká.

Stobaios, Anthologium I, 1, 179

    Výrok představuje pozitivní protiváhu ke zlomku B 104, který popisuje zvyky většiny. Řadu základních výrazů provazuje už uvnitř sebe: mluvení s rozumem zde souvisí s tím, co je společné (xyn noó, xynó), k tomu je analogický zákon a ten je zase živen jedním božským.
    Když mluvíme s rozumem. To je tehdy, když jednáme vědomě, když “uvažujeme” (B 112), když nejsme jako ti, kdo “neumějí naslouchat ani mluvit” (B 19), tedy když nasloucháme řeči (B 1, B 2, B 50), když jsme ve společném (B 113). K tomu je třeba čerpat sílu z nadlidského, posilovat se tím, opírat se o ně, důvěřovat mu, “spoléhat na ně”. Tuto škálu významů slovesa ischyrizesthai uvádí LSJ, poslední dokonce právě s odkazem na toto místo Hérakleita. Vedle toho je zde nús ve svém běžném významu, který krom názvuku na “společné” není nijak filosoficky specifikován. Vedle běžného “měj rozum” má ovšem nús už v předfilosofickém užití význam jakéhosi celkového smyslu, smyslu pro celek. Může být chápán i jako stav mysli, který pochází od Dia, viz Oddysseia XVIII, 136:
        “Takový zajisté duch (noos) jest ve všech pozemských lidech,
        jaký je den, jejž otec všech lidí a králů jim sešle.”
Takový homérský význam rozumu nebo mysli dobře ladí se závěrečnými řádky výroku.
    Příkladem společného je zde obec (polis), tedy společný prostor svobodných lidí. Pro obec je společný její zákon, o který vede společný zápas (B 44, B 80). Naše mysl se má zakládat na otevřenosti pro společné, pro vztah k božskému, a to ještě silněji než obec na zákonu, nemá-li propadnout svévoli a rozumování. Jinak bychom žili tak, jako bychom měli vědomí za sobě vlastní (B 2). I zákon je totiž živen jedním, božským, jemuž je třeba důvěřovat (B 33).
    Jeden božský zákon vládne natolik, jak chce. To je božský atribut, který má analogie v tom, jak “důmysl řídí všechno skrze vše” (B 41), i v tom, jak “toto všechno řídí blesk” (B 64). Vládne tak, jak dalece chce. Úměrnost “tak - jak” je analogická úměrnosti zakoušení a vykládání (podle přirozenosti) v B 1; negativně je použita např. v B 17. Nakonec je vysloven další božský atribut jednoho zákona jako paralely společného: vystačí pro všechny, sytí veškerou potřebu, která v mnohosti vzniká - a vyniká nad ni.
    Gramaticky se podmět výroku postupně střídá v tomto pořadí: ti rozumně mluvící, obec, zákony; až se v druhé polovině výroku ustálí na jednom božském - nejprve zákonu, pak už možná i bez této specifikace. Tento postup ilustruje čerpání důvěry a síly z jednoho: jedno, božské, lidské zákony, obec, rozumně jednající lidé. Současně připomíná obdobný postup ve zlomku B 30: od lidí a bohů k božskému vždyživému ohni, který je “svět stejný pro všechny”, skutečnost. V našem výroku jde kromě politické metafory taky o vztah k výsostnému božství prostřednictvím otevřeného vnímání světa, skrze souhlas s tím, že vše jest jedno (B 50).