B 115		(Kahn CI)

1	K duši patří určení,
	které roste samo sebou.

Stobaios, Anthologium III, 1, 180

    Za pásmem výroků, které Stobaios cituje jako Hérakleitovy, následuje po B 114 nadpis “Sókratovy” a po hned po něm tento zlomek, následovaný dalšími snad Sókratovými výroky. Přesto bývá řadou editorů chápán jako Hérakleitův a takto jej zkusíme vykládat. Kdo chce, může v něm vidět střední článek mezi Hérakleitovým a Sókratovým pojetím duše.
    U Hérakleita je duše rozpětím vody a ohně, je prostorem, ve kterém se může odehrát příklon všeho k jednomu. Duše žije cyklickými proměnami svých tenzí. Její hranice nelze nalézt (B 45). Její ‘dno’ je jakési vlhké a temné ‘semeniště’ (B 31, B 12) jejích možností a její ‘potravy’. Její vrcholnou příležitostí je probuzení vědomí, zažehnutí záře (B 118). To jsou vertikální hlediska cyklu duše, který je analogií kosmické cesty nahoru-dolů (B 59), na které se nachází jedno-všechno. Horizontálním hlediskem neohraničenosti duše je mnohost jejích různých tenzí, napětí mezi jejími různými životními motivy. To všechno je příležitostí pro vztah k celku, ale i prostorem možného bloudění, neboť bezmeznost není jen zdrojem života, ale také otevírá nebezpečí a nekonečnou cestu. K těmto dimenzím neohraničenosti duše přidává náš výrok o schopnosti růstu jejího určení z něho samotného a tím taky vysvětluje nedosažitelnost hranic duše ve zlomku B 45.
    Výraz logos v tomto zlomku také překládáme určení, zatímco jinde většinou “řeč”. Samozřejmě, že je to vždy tentýž logos. Je to totéž určení všeho vznikání a zanikání, které je např. v B 1 vysloveno jako “vždy platná řeč”, podle které se všechno děje; která je “společná” (xynos, B 2) a vybízí k vyznání, že “všechno jest jedno” (B 50). A zde je to řeč duše nebo řeč něčeho v duši, řeč, která patří k duši. Zde by se nám pro překlad výrazu logos hodily významy jako “osudová řeč”, věštný výrok”. Tyto významy zaznívají ve všech Hérakleitových užitích výrazu logos, neboť o ‘normální řeči’ mluví odlišným způsobem (B 50, B 87, B 108), jasně diferencovaným od výsostného singuláru.
    Určení duše je tak hluboké, že roste samo sebou. To je principem života, že roste sám ze sebe (B 126b). Totéž je ale i principem každého pochopení, každého projevení významu. I naše mnohé řeči mají účast na té schopnosti, že rostou z vlastních sil. Každá z nich může provokovat otázku, odpověď nebo výklad. Naše mnohé řeči ale mohou ukazovat i odvrácenou stránku této možnosti řeči, když jsme nadmíru upovídaní, nebo když se naše řeči dokonce jaksi zacyklí do sebe samých a mluvíme pak už skoro jenom o různých řečech (nebo textech), na úkor toho, co prožíváme mimo poslouchání všech těch řečí. Řeč duše se však podobá spíše věštnému výroku, který v nových kontextech proměňuje významy, ba dokonce svou působností nové kontexty také vytváří (viz např. Oidipův příběh). Proto nejsou pro Hérakleita hranice duše žádné ‘okovy osudu’, by ani postupně se odvíjející ‘niť osudu’, ale živoucí osudové určení, které patří k duši. Toto určení roste ze sebe sama jako otevřený příběh, který se odehrává jako dění v duši, jako významy prožívané zkušenosti. Určení života duše není osudové ve smyslu deterministického výkladu osudu. Je osudové tak, že všechno, co se v duši odehrává, spoluurčuje její povahu a její možnosti, vyslovuje její určení vždy novým způsobem. Někdy je tento růst určení duše pochopitelný jako plynulé uskutečňování a naplňování už dříve tušeného smyslu, jindy se může až dramaticky proměňovat a ukazovat tím, že příběh života je o něčem jiném, než jsme si až doposud mysleli. Pořád však jde o růst určení duše, takže každé naplnění je také odkazem k jiným možnostem, než jaké byly dosud nasnadě. Podobně je i velice dramatická proměna taky hlediskem na předchozí zkušenost a na předchozí pochopení. Osudové určení se takto spíše děje než ‘odvíjí’, protože ta ‘niť’ se tím teprve tká.
    To se děje v duši. Výrok začíná poněkud záhadným genitivem duše, za kterým následuje slůvko je, nejspíš jako spona. Můžeme si buď dosadit, že něco (třeba “hloubka” podle B 45) duše je určení - nebo to chápat jako v duši je určení - nebo opatrněji: k duši patří určení.