B 116		(Kahn XXIX)

1	Všem lidem náleží poznávat sebe sama a uvažovat.

Stobaios, Anthologium V, 6

    Toto je jedna ze dvou pozitivních výpovědí o lidech v plurálu - nebo vlastně jediná, protože v B 113 nejsou lidé výslovně jmenováni. Hérakleitos tentokrát nespílá většině, neukazuje mimoběžnost běžných lidí, ani snovost a zapomínání nechápavých. Všichni neznamená totéž, co mnozí, ale označuje nejspíš příležitost našeho lidského druhu. Cosi výsostného náleží všem lidem. Jak to jde dohromady třeba s tím, že “většina je špatná” (B 39)? No, ono se tady neříká, že pořád myslíme a jednáme podle toho, co nám náleží. Dokonce bychom nemuseli takto myslet a jednat pořád, stačilo by občas a při všem důležitém. K životu přece patří taky odpočinek a spánek, i to jsou náležité součásti cyklu. Naše potíž je v tom, že se nám do těch jiných než odpočinkových možností moc nechce (B 110). Je to podobné, jako když skoro všem lidem náleží to, že mají nohy (dokonce své vlastní a ne účast na nich), ale stejně se většina vozí nebo se válí v blízkosti stínů, pokud zrovna nepracuje, aby na to měla.
    Poznávat a uvažovat, to nám všem náleží, patří. Náš úděl od nás nežádá, abychom byli všichni a pořád intelektuálně činní. To, co k nám patří, je uvažování, tedy schopnost užívat vědomí, schopnost aktivních činů a odpovědných slov (B 112), skutečná přítomnost (opak B 17, B 34), tedy schopnost nebýt stále ve snu. Účast v poznávání je hned specifikován jako poznávání sebe sama. Nejde tedy o poznávání všeho možného, ale o hledání sebe, o jakém mluví zlomek B 101, byť s jiným slovesem. Náš výrok se na rozdíl od B 1001 slovně neodchyluje od delfské a mudrcké tradice. Možná také díky své tradiční formě je určen všem.
    Máme se tedy zkoumat? Ne, ale máme vědět o své spornosti, proměnlivosti a pomíjivosti. Ne proto, abychom truchlili nad svým údělem nebo se tím dojímali. Takové povědomí však bere vážně vnitřní zkušenost tíhnutí k identitě i v situaci naší nestálosti a neúplné identity. Proto nepropadá iluzím o tom, jak zvládneme svět, ale žije ve shodě (B 50) s tím, že všechny tyto tenze v nás i ve světě jsou projevy těchže obratů, že umožňují celistvý smysl. To je něco jiného než ‘sebereflexe myslícího subjektu’. Hérakleitos neukazuje žádný ‘pevný bod vědomí’, žádné ‘já’ ve třetí osobě, které by všechno jistilo. Jistotou je cyklická úplnost celku a možností je život uvnitř toho. Jistotu je osudová moc a možností je odpovědný vztah ke všemu tomu, co nám dává.
    Co to je uvažování, to nám Hérakleitos říká v B 112. Hérakleitovy výroky o lidské nerozumnosti probíráme zvlášť (B 78 a tam i A 16 /3; A 16 /2 u B 2).