B 118		(Kahn CIX)

1	Suchá záře - duše nejmoudřejší a nejlepší.

Stobaios, Anthologium III, 5, 8; 17, 42  (+ 10 míst u 8 autorů)

    Výrok říká, že nejmoudřejší a nejlepší duše úzce souvisí se suchostí a září, ale není zcela jasné, jak jsou ty souvislosti přesně míněny. Množství textových verzí ještě zvětšují konjektury. Tak se třeba Trincavelli pokusil vyřadit z výroku adjektivum “suchá” a změnit “záři” na “vyschlá”, aby získal přehlednější čtení: “Vyschlá duše, nejmoudřejší a nejlepší.” Raději se však budeme věnovat napřed tomu čtení, které se ve všech rukopisech objevuje nejčastěji a pak se letmo ohlédneme po zajímavých verzích.
    Někteří autoři necitují některé z posledních slov výroku. Přesto vypadá nejčtenější podoba výroku v otrocky doslovném slovosledu takto:
    Záře suchá duše nejmoudřejší a nejlepší.
Pozitivní role záře i všech adjektiv v souvislosti s duší je jasná, ale není jasné, zda podmětem věty je duše nebo záře, ani to, kam se váže adjektivum suchá. Kdo chce, může si vyzkoušet všechny gramaticky možné kombinace rozumění této větě, pouze musí vložit sponou “je” na různá místa, případně vkládat na různá místa čárku. V tomto případě za to může být odpovědný třeba stav textu už v pozdní antice. Proto se držíme většiny rukopisů a Ficinovy interpunkce, z čehož nám vychází náš překlad, který vypovídá o tom, co je suchá záře. Je to výsostný stav duše, nejmoudřejší a nejlepší. Další rozumné pochopení by mohlo vycházet z mínění, že suchá duše má být ustálené spojení slov (podobně jako “vlhká duše”), víceméně synonymické s oběma jejími výsostnými pochvalami. Pak bychom první slovo - záře - pochopili jako jakýsi nadpis výroku, jako příslib definice. Protiklad vůči vlhkosti duše opilého muže (B 117) je nasnadě. Co kdyby ale nešlo o žádný zmatek, co kdyby za to mohl pověstný způsob Hérakleitovy syntaxe?
    Slovo duše stojí symetricky uprostřed výroku a může se pojit k oběma jeho částem. Okolní čtyři slova je možné číst jako chiasmus. Moudrost duše je tak spojena se sublimací, čili strávením. Vrcholem tohoto procesu, tím nejlepším - je záře. Analogii v procesu ustavičné obnovy Slunce. Pro duši to může znamenat buď analogii s hvězdami (tak u stoiků a u Plútarcha) nebo vplynutí do planoucí skutečnosti skrze zážeh záře v sobě (jiná stoická verze, hermetické a gnóstické nauky). Macrobius připisuje souvislost duše a hvězd přímo Hérakleitovi (A 15/2). Význam je snad otevřen i pro pochopení záře duše jako údělu ‘muže daimónského’ (viz B 25).
    Záře má u Hérakleita analogii v roli Slunce (viz u B 6), ale možná i v záhadné “blýskavici” v B 31. Za významné v této souvislosti považujeme dva nepřímé referáty. Zlomek A 14 /1 říká, že “záblesky jsou zážehy ve výparech, bouřkové blesky pak zapálení a pohasnutí v mračnech.”. A 14 /2: “Hérakleitos se domníval, že blýskání je podobné tomu, jako když my zapalujeme oheň ...” Je možné, že duše je i v našem výroku přirovnávána k nějakému meteorologickému ději. Její pokusy o trávení vlhkostí a zážeh vědomí jsou možná přirovnány k zapalování ohně (B 26) i k bleskům - a obojí je snad pochopeno jako přípravné pokusy pro vzplanutí ohně, jako malá analogie rytmického vzplanutí ze závěru B 30.
    Kléméns Alexandrijský výrok cituje ve svém Vychovateli (II, 29, 3 - bez jmenování Hérakleita) v souvislosti s tím, že člověk nemá jíst, když nemá hlad, a nemá ani příliš pít. Když se nebude moc nalévat, zůstane duše “čistá, suchá a prosvětlená”. Podmětem následujícího citátu je proto duše: “Suchá duše je pak záře, je nadevše moudrá a nejlepší.” Dává to také dobrý význam.
    Porfyrios představuje vertikalizaci duše směrem k záři svým typickým způsobem jako “získání odstupu od přirozenosti” a ne jako sublimaci: “Duše však přitahuje vlhkost, kdykoli se soustavně snaží stýkat s přirozeností, jejíž aktivita spočívá ve vlhkosti a je spíše podzemní. Kdykoli si ale duše snaží od přirozenosti získat odstup, stává se suchou září a je bez stínu a bez mráčku. Vlhkost totiž ve vzduchu vytváří mraky, zatímco sucho vytváří suchou záři z páry.” (Porfyrios, Sententiae ad intelligibilia ducentes 29, 38-43, bez jmenování Hérakleita.) Takže za všechno může přirozenost, jak se ostatně dalo čekat.