B 120		(Kahn XLV)

1	[Lépe a homérovštěji se vyjadřuje Hérakleitos,
	když obdobně mluví o Medvědici, místo o severu:]
3	Mezníky jitra a večera:
	Medvědice a naproti Medvědici její strážce od jasného Dia.

Strabón, Geographica I, 1, 6, p. 3

    Zlomek umožňuje spolehlivý výklad, i když působí poněkud ainigmaticky. Kontextem u Hérakleita je nebeský pól nebo Medvědice jako reprezentant toho, “co nikdy nezapadá” (B 16) a povaha Slunce (B 6) a jeho cyklů (B 94, B 100). Výkladovým literárním kontextem jsou tradiční astronomické motivy v podání epiků, později Aráta a lexikografů. Přirozeným kontextem je pohled na noční oblohu a jeho rekonstrukce pro 38. rovnoběžku a rok 500 př.n.l.
    Strabónův úvod chválí Hérakleita za poeticky archaické vyjadřování, když místo prostého geografického výrazu “sever” říká Medvědice. I ten běžný “sever” (arktikos) je ovšem pojmenován podle Medvědice (arktos); znamená medvědí směr; myslí se souhvězdí značící sever, nikoliv jenom to, že kdesi na severu žije víc medvědů. Podobně můžeme soudit, že i jitro a večer tady vedle denních dob označují také směry: východ a západ. Výklad se tím však nezmění. Tak i onak půjde o cyklus dne a noci, ať už jej pochopíme časově (jitro a večer) nebo jako cestu Slunce a hvězd od východu k západu a znovu dokola. Je dobře pochopitelné, proč je s tímto denním cyklem spojena právě Medvědice: umožňuje snadno najít sever. V archaické době nikoliv tak, že bychom hledali naši Polárku, která je na konci ocasu Malé Medvědice, tedy na špičce oje ‘Malého Vozu’. Tenkrát byl pól přibližně v půlce úhlové vzdálenosti mezi ní a hvězdou Thúban v souhvězdí Draka, které se nenápadně vine mezi oběma ‘Vozy’. Pro běžné účely stačil k nalezení severního směru pohled někam mezi zadní kola obou ‘Vozů’. Obě Medvědice tehdy pól pěkně obklopovaly, jako kdyby jej v průběhu noci i v průběhu roku symetricky obcházely. Takhle to popisuje ještě Hyginus (Astronomica IV, 8, 2). Kolový tanec Medvědic kolem ocasu Draka zakládá roli těchto souhvězdí jako symbolů cykličnosti. Tato souhvězdí nikdy nezapadají. V nové době řekneme, že jsou cirkumpolární, archaická doba zná poetičtější výraz: “Medvědice se nekoupe v Ókeanu” (Odysseia V, 275), nepotřebuje to pro svou obnovu. V archaické době není při pohledu z Řecka trvale nad obzorem žádné jiné souhvězdí než obě Medvědice a Drak.
     Jedním mezníkem je tedy severní pól oblohy, kolem něhož se celá nebeská klenba otáčí. Druhý mezník je naproti Medvědici a je to její strážce od jasného Dia. Slovem strážce  překládáme výraz úros, který může označovat ještě tři významově různá slova (LSJ). Důvodem takového překladu je souvislost s podobou jména i s astronomickou a epickou rolí velmi jasné a nápadně oranžové hvězdy zvané Arktúros, tedy Medvědí Strážce nebo Hlídač Medvědice. Spolehlivě čitelným to činí Arátos, když Arktúra nazývá jménem Arktofylax (Fainomena I, 721), což je lépe srozumitelný výraz pro Strážce Medvědice. Hříčka slov arktú úros a Arktúros tedy není jenom Hérakleitova, i když ten s ní zachází sobě příznačným způsobem. Správnost naší identifikace potvrzuje i byzantský Lexikon (Suidás):
    “Boótés (Pastýř): Souhvězdí sousedící s Medvědicemi. Bývá nazýváno také Arktofylax. Viz u hesla Medvědice.” - A tam se lze dočíst, že se nazývá také Arktúros, že se tak označuje někdy nejjasnější hvězda, jindy celé souhvězdí, a že se mu taky říká Vycházející Arktóos.
    Objevuje se však problém: Kdo, koho a před kým hlídá? Protože neočekáváme, že by Medvědí Strážce měl hlídat samotného Dia, tak genitiv Dios překládáme od Dia, ve smyslu: od Dia ustanovený. Souhvězdí se jmenuje Boótés (ale i lecjak jinak, viz B 126a), což se běžně překládá Pastýř, slovo samo odkazuje na pastvu býků nebo volů. Mytologicky je to syn bohyně Démétér, ustanovený na obloze pohaněčem Sedmi Volů. Asi nebude pást Medvědici. Bude ji snad střežit v tom smyslu, že by hlídal před ní? Ale co by hlídal? Sedm Volů je ovšem jedno ze jmen pro ty jasné hvězdy Velké Medvědice, kterým česky říkáme Velký Vůz. Řekové jim říkají taky Sedmihvězdí (B 126a). Arktúros, alias Arktofylax nebo Boótés, nejspíš hlídá ten kruhový tanec Medvědice (i těch Sedm - jsou to nápadné znaky Artemidy: medvědice, oběť býků, kolový tanec s medvídětem). Hlídá severní pól nebe nebo spíš vztah hvězd k němu. Jménem je to Medvědí Strážce, funkcí je to strážce pólu (B 16) a cykličnosti nebeských pohybů, což snad objasní ještě výklad těch “mezníků” v našem zlomku.
    Naproti Medvědici je tedy Arktúros. Text bychom mohli takhle výkladově rovnou přeložit. To jsou ony dva mezníky. V jakém smyslu však může jít o mezníky? Řecké slovo termata má řadu možných významů (LSJ): “cíl, mez” jako obracecí kolík na dráze při závodech, “konec”, přeneseně “hranice”. U Hérakleita je jinde nepotkáváme, zde mají roli jeho jinde oblíbených “měr” (B 30, B 94). Dobře se sem hodí základní význam, totiž mezníky obratů. Ne v tom smyslu, že by někdo pobíhal mezi nimi: první je znakem pólu, kolem kterého se všechno na obloze obrací, který nikdy nezapadá (B 16); druhý je znakem pravidelnosti toho obracení, znakem jeho míry i celistvosti (B 30, B 31, B 94, B 103).
    S mezníky jitra a večera je to astronomicky vzato takhle: K tomu, aby se celá obloha otočila kolem pólu úplně dokola (o 360 stupňů) je potřeba počkat 23 hodin 56 minut a 4 vteřiny. Po celou tu dobu jsou obě Medvědice (a Drak) na obloze nad obzorem, pouze se otáčejí kolem pólu. Jenže část té doby je díky Slunci světlo (B 99) a většina souhvězdí je nad obzorem taky jenom část té doby. Když se budeme dívat na jasnou oblohu od večera do rána, tak v průběhu noci uvidíme asi polovinu z té většiny souhvězdí, co vycházejí a zapadají. Protože náš den i s nocí má celých 24 hodin, tak zítra bude hvězdná obloha ve stejné poloze o necelé 4 minuty dříve než dnes. Za měsíc to bude asi o 2 hodiny. Ta souhvězdí, která vévodí zimní noci, budou na jaře ve stejné poloze brzo zvečera. Za rok to dá právě těch 24 hodin. Proběhne jakýsi metacyklus, totiž pomalý cyklický posun fáze každodenního cyklu. To se týká celého hvězdného nebe s výjimkou Slunce, Luny a planet, které mají své další pohyby. Náš rok je založen zdánlivým cyklickým pohybem Slunce vůči stálicím. “Slunce nevybočí z dráhy” (B 94), “počátek a konec jsou společné” (B 103). Naše hodiny jsou zakládány polohou Slunce na obloze, ve které se překládají na sebe oba pohyby: cyklus nebeské sféry stálic a v opačném směru 365 krát pomalejší cyklus Slunce. Tak vzniká těch 24 hodin. (Heliocentricky je těch 23h 56’ 04” doba rotace Země kolem vlastní osy, tedy vůči stálicím, zatímco rok je doba jejího oběhu kolem Slunce.)
    Ve staré době je Medvědice spíš znakem každodenního cyklu, asi proto, že je nad obzorem každodenně. Roční cyklus je čten na jiných souhvězdích, která jsou vidět specificky jen po určitou část roku. Zvláštní roli v tom hraje právě Arktúros, což je dáno jeho polohou na nebi. V archaické době je totiž skoro přesně na spojnici nebeského severního pólu a bodu podzimní rovnodennosti, což je ten průsečík nebeského rovníku a ekliptiky, kterým v den podzimní rovnodennosti prochází Slunce. Tehdy to bylo blízko rozhraní souhvězdí Panny a Vah, neplést se znameními. (Nebeský rovník je kružnice vzdálená všude o pravý úhel od severního pólu nebe. Ekliptika je dráha Slunce po obloze vůči stálicím, tedy v cyklu roku, ne dne; vůči rovníku svírá úhel skoro 24° a kolem její osy nebeský pól rotuje v rytmu 25 700 let.)
    Většinu popsaných jevů a pravidelností mudrci archaické doby znali, některé z nich znali i námořníci a básníci. A právě Arktúros byl vhodný pro roční časomíru jak vzhledem ke své poloze, tak pro svůj jas, barvu a nezaměnitelnost. Geometricky myslící člověk by specifické polohy Aktrúra rovnou využil k orientaci, ale archaičtí lidé postupují empiričtěji a poetičtěji, soustředí se na obzorové a soumrakové jevy. (Novodobě řečeno: užívají obzorníkových souřadnic pro okolí 38. rovnoběžky.) Jarní rovnodennost nemusí určovat až měřením délek slunečního stínu pomocí gnómonu, jako to asi učinil Anaximandros. S dobrou přibližností stačí prostý pohled na ranní oblohu na začátku svítání, dokud je ještě vidět několik nejjasnějších hvězd. Arktúros vychází o podzimní rovnodennosti chvíli předtím, než se rozední natolik, že přestane být vidět (něco po čtvrté hodině místního času). Vyjde, zazáří a následuje svítání a východ Slunce. Říká se tomu heliakický východ, tedy “v paprscích Slunce”. Ten den už Arktúra neuvidíme, ale nazítří vyjde o chvíli dřív a tak každý den. Koncem zimy vychází už brzo zvečera. I Hésiodos píše (Práce a dny 564):
	Jakmile zimních dní a nocí po slunovratu
565	šedesát ukončí Zeus, v tu dobu arci už hvězda
	Arktúros, ze svatých toků se zvednuvší Ókeanových,
	poprvé v plném jasu se ukáže s počátkem noci.
Arktúros vycházející už na podvečerní obloze značí konec doby zimy a deště a začátek doby květu a zrání (B 100). Pak Arktúros kraluje jarní obloze po celou noc, ale v létě už zapadá kolem půlnoci.
    Arktúros sice na rozdíl od Medvědice sám zapadá, ale přitom dohlíží na souvztažnost obou cyklů. Je vůči harmonii cyklů světa v podobné roli, v jaké jsou Erínye, které ve zlomku B 94 střeží roční dráhu Slunce. A protože si snad nikdo nemyslí, že by v tomto případě byly Erínye něčím jiným než cykličností přirozenosti Slunce, tak podobně je i Arktúros znakem dob: ukazuje (viz B 93).