B 123		(Kahn X)

1	Přirozenost se ráda skrývá.

Themistios, Orationes 5, Hypaticus ad autocratorem Iovianum, p. 69 Harduin (a četní jiní autoři)

     Slovem přirozenost překládáme řecký výraz fysis, který má v tomto zlomku své snad druhé nejstarší užití. (Kupodivu není doložen u Miléťanů.) Je to postverbale od slovesa fyein, které v aktivním tvaru znamená “plodit, vydávat, způsobit”, zatímco v mediu znamená “růst, vznikat, narodit se, pocházet, vzmáhat se”. Jde přitom o růst ve smyslu diferenciace a tvarové složitosti, nikoli o pouhé množení a přibývání (auxanein). Fysis tedy může nabývat významy: “příroda, přirozenost, vlastnost, povaha, původ ...” Řecký kořen “fy-” prý odpovídá indoevropskému “bhu-”, který se ukazuje např. ve védském slově “bhuti” (síla, zdar, bohatství), českém “býti” nebo řeckém fyton (rostlina). České slovo “přirozenost” převzalo v nové době původní významy slov “příroda” a “přirození”. Viz ale ještě renesanční titul “Rogeria Bacona O divnej moci přirození a umění knížka”, a to jako překlad za latinský výraz pro přirozenost, “natura”. Slovo “příroda” změnilo význam zase jinak, dříve však prý mělo významy: “co se přirodilo, přírůstek, co vzniká bez zásahu člověka”. Všechny tyto významy mají k Hérakleitově myšlence co říci. Je ale třeba upozornit, že Hérakleitos nezná nějakou diferenci ‘přirozeného a nadpřirozeného’, neboť ji řecký svět prostě vůbec nemá. Přirozenost je vnímána taktéž nábožensky, její patronkou a reprezentantkou je především Artemis, panenská lovkyně, ale i ochránkyně a živitelka mláďat.
    Už samo slovo fysis evokuje anaximandrovskou symetrii vznikání a zanikání, neboť vše, co vzniká, tedy fysis, vzniká jako zanikající. Fysis je proměnlivá (viz B 91), děje se v protikladech, obsahuje napětí, je určena svými diferencemi. O fysis se mluví někdy tak, že to umožňuje plurál (fyseis); tehdy je řeč o jednotlivých přirozenostech ve smyslu různých bytostí, věcí, ale i druhů nebo zase vlastností či povah. Jindy se mluví o fysis způsobem, který plurál neumožňuje; vypovídá o hledisku vznikání a zanikání, o vzcházení pomíjivosti, skutečnosti (u eleatů o zdánlivosti). Svojí proměnlivostí se přirozenost ukazuje našim smyslům; naše proměnlivost vnímá změny okolí.
    Přirozenost je prožitková. Jak se tedy může skrývat, když se neustále projevuje; když se zdá, že je pouze svojí proměnou, svým projevem? Každá přirozenost vzchází, ukazuje se a pomíjí. Je jako ta voda v řece (B 49a): čím pevněji ji chceme chytit, tím méně nám z ní zůstane v ruce (Plútarchos k B 91). Ukazuje se, ale je špatně uchopitelná. Přirozenost je jako hustý porost nebo změť kořenů: vidíme ji, saháme na ni, ale moc obtížně rozlišujeme, která je jaká. Ač se jeví ve svých tvarech a je samotným jevením, tak svoje určující diference skrývá ve spletitých a proměnlivých kontextech. “Rozlišovat podle přirozenosti” je proto obtížným úkolem mudrce (B 1), zatímco běžní lidé “potkávají, ale nerozpoznávají” (B 17). Přirozenost se ukazuje, ale skrývá své určení, vnitřní diference i své vnější kontexty - nebo se skrývá za svými kontexty. Skrývá své právě neprojevené možnosti a nejúčinněji se skrývá za to, co nám zbylo v ruce nebo v myšlení po jejím uchopení. Pokus o odkrývání přirozenosti je vstupem do intimity vznikání skutečnosti, které je skryto všemi vzniklými a ustavenými tvary.
    Školní tradice k tomuto tématu opakovaně cituje místo z Odysseie (X, 302), kde Hermés přichází na pomoc Odysseovi, jehož druhy začarovala Kirké:
      “Toto mi řekl a rukou účinné bejlí mi podal,
      které vykořenil z půdy a ukázal mi jeho přirozenost.
      ... však těžko je vytrhnout ...
      aspoň smrtelníkům - však bohům všecko je možno.”
Hermés umí přecházet mezi různými horizonty. Rostlina se ukazuje mezi ostatními, ale je potřeba zaměřit pozornost právě na ni a rozpoznat ji. Pak ji rukou vyděluje z jejích kontextů, od ostatních rostlin a především z půdy, ze které vyrůstá. Tím ji samozřejmě zabíjí, neboť tam, kde je spojení jednotlivosti a celku odhaleno a rozpojeno, už většinou skončil život. Tím je přirozenost uchopena jednoznačně a z určitého hlediska, v tomto případě je napřed ukázána lidskému zraku a pak je z ní připraven lektvar. Ten nese skryté možnosti původní přirozenosti té rostliny, proto to vytržení nepřišlo nazmar.
    Přirozenost je jakýmsi mostem mezi skrytostí a jevením. Proto umožňuje odkazování z části na celek, od zjevného k nezjevnému, netušenému. Ukazuje tvary a skrývá hlubinu vzniku. Umožňuje rozlišení a uchopení, kterým zakryje svoji vlastní hlubinu. Životem přirozenosti je ukazování, leč ráda se skrývá. Její skrytostí je smrt, ve které sice manifestuje svoji vzniklost, ale kterou odchází a zříká se projevů. Její skrytostí je vztah k původu i vztah k celku. Skrytost přirozenosti je intimitou kosmu.