B 124		(Kahn CXXV)

1	Jako hromada ledabyle nasypaných věcí je nejkrásnější svět.

Theofrastos, Metaphysica 15, p. 7 a 14 Usener (p.16 Ross & Fobes)

    Theofrasta tento Hérakleitův výrok natolik pohoršil, že jej ocitoval. Předeslal mu tuto svoji úvahu (A 10 /10): “Také těm, kdo předpokládají pouze hmotné principy, by se však mohlo zdát nerozumným, kdyby celek světa a každá z částí veškerenstva měly uspořádání, úměrnost, tvary, síly a cyklické pohyby, avšak v počátcích by nic takového nebylo.” Jenže Hérakleitos nemluví o žádných ‘principech, počátcích’, natož pak o ‘hmotných’. O světě, o základním vzoru uspořádanosti, říká, že je nějakou neuspořádanou hromadou! Vypadá to jako výrok cynika postmoderní doby a ne jako odkaz archaické moudrosti. V kontrastu se svým významem je však výrok pečlivě vystavěn. Využívá aliterace řeckých výrazů kechymenón, kallistos, kosmos, - které překládáme jako nasypaných, nejkrásnější, svět - navíc zvukomalebně uvozené výrazem eiké, ledabyle. Pro překlad se vzdáváme pokusu o českou aliteraci, i když v řecké poezii není tento prostředek o moc běžnější než české, tedy skoro vůbec. Kritičtější editoři vypouštějí počáteční slova jako hromada, neboť je považují za Theofrastovo uvození citátu, které narušuje aliteraci i rytmus výroku. Pak je výrok sklenut mezi výrazy s protikladnými významy: eiké - kosmos; ledabyle - svět.
    Výraz sarma se skutečně zdá být opakem jakékoliv krásy i uspořádanosti. Do textu se ovšem dostává jenom tak, že je Dielsovou opravou za rukopisné sarx, “tělo”. Tuto nebo podobnou opravu však víc editorů. Vedle významu hromada znamená sarma dokonce i smetí, něco nakupeného. Ta hromada - nebo ať je to, co chce - je ještě k tomu ledabyle nasypaná nebo bezdůvodně roztroušená (také možné významy slovesa), a to už je určitě pravý Hérakleitův text. Sebemenší stopa organizace! Žádná struktura, natož pak hierarchická! Atributy té hromady jsou provokativními opaky krásy i uspořádanosti, což patří k základnímu významu výrazu kosmos. To že má být nejkrásnější? Leda snad pro toho Hérakleitova boha, jemuž “je všechno krásné dobré a řádné” (B 102), pro  lidi ale určitě ne!
    Nezdá se však, že by zde Hérakleitos mluvil jenom o božském hledisku. Neříká nic o tom, že my lidé to vidíme jinak, ani že na tom sami jsme jinak. Výrok je asi provokací vůči pýthagorejskému zkoumání zjevné ‘harmonie světa’ - a vůči každé snaze ukazovat ve zjevnosti (B 54) něco, čeho významy neznáme, nebo je neumíme uchopovat. Prý už “Pýthagorás ... nazval celek všeho kosmem, a to pro uspořádání, které je v něm” (Pýthagorás A 21). A teď roztroušená hromada! To je provokace proti geometrizaci, aritmetizaci a logizaci světa; provokace proti estétství i proti kauzalitě a finalitě. Apriorní provokace vůči všem ‘důkazům boží existence z uspořádanosti světa’.Ve své době Hérakleitos potkává zatím pouhé předstupně takových přístupů, ale už jaksi a priori osvobozuje popis světa právě od takových hledisek. Svět je světem tím, že nepodléhá našim hodnocením ani našim nápadům. My můžeme poznávat a hodnotit jenom naše myšlenkové představy o něm. Podobně mluví Hérakleitos o božství. Na svět aplikuje jakousi ‘negativní kosmologii’, můžeme-li si vypůjčit analogii s pozdější ‘negativní theologií’.
    Svět není žádná věc, kterou bychom mohli hodnotit. Jak je pak ale možné, že nejsme ve světě úplně ztraceni? Nejspíš pouze díky “souhlasu s tím, že všechno jest jedno” (B 50), díky příklonu k samotnému moudrému, řídícímu všechno skrze vše (B 41). Co se dá v takovém světě poznávat (B 35)? Prostřednictvím jakých struktur je možné mluvit o tom, že “všechno jest jedno”, aniž by to v chaosu nebo nerozlišenosti znamenalo jenom to, že je všechno jedno?
    Můžeme poznávat polaritu diferencí, vzájemnost protikladů a střídavost jejich tenzí. Můžeme vypovídat o prožívané zkušenosti. Je třeba rozlišovat jednotlivé přirozenosti (B 1) a ne projektovat totalitní struktury poznání a hierarchického řízení. K tomu je ovšem potřeba probudit se. Jinak se budeme v té hromadě pouze hrabat, ať už “ledabyle” nebo ziskuchtivě; nebo budeme snít o jejích dokonale popsatelných zákonech. Vždyplatná řeč (B 1) ukazuje každou položku té hromady a každý vztah uvnitř ní jako možné znamení (B 93), které vyslovuje určení té hromady a dějů v ní. Ta hromada je vždy v pohybu (B 125).
    Nejkrásnější je atributem božství, který je zde vyslovený tak, že je zbaven možnosti všech našich příkras (B 92). Toto je nejkrásnější! Není to pouze krásnější než něco, co se nám zrovna líbí. Navíc může v tom slově zaznívat i nejlepší. Ano, to je nejlepší svět, ve kterém nehrozí, že by se nám stávalo právě to, co chceme (B 110).
    Celý výrok směřuje k významu slova kosmos, které jsme zatím chápali jenom jako svět, protože tento význam tady má také. Znamená ovšem i lecjaké jiné uspořádání. U Homéra třeba vojenský šik, jinde zase leccos lidmi šikovně vyrobeného nebo postaveného. Navíc asociuje s krásou. Hérakleitovi asociuje s krásou díky aliteraci kallistos kosmos, jiným a častěji zase tak, že toto slovo chápou etymologicky (asi mylně) ve spojení s různými výrazy pro krásu. Krása světa je výsostným znakem, který může pominout pouze spolu s úplným pominutím jakékoliv zbožnosti. (Např. ještě rozpoznávacím znakem platonismu je role krásy jako zkušenostní manifestace skutečnosti.) Je to ovšem krása tragická a nikoliv idyla.
    Výrok bychom mohli přeložit taky takhle:
	Jako hromada bezdůvodně roztroušených věcí je nejkrásnější uspořádání.
Nebo podle Kahnova čtení a pochopení:
	Nejkrásnější uspořádání na světě je hromada nahodilého smetí.
Překlad rukopisného čtení (spolu s Gomperzem):
	Ten nejkrásnější, svět, je jako tělo ‹z› ledabyle nasypaných věcí.
Nejbližší asociací je snad hvězdná obloha: Nahodile roztroušené hvězdy, tedy souhvězdí.