B 126		(Kahn XLIX)

1	Chladné se zahřívá,
	horké se ochlazuje,
3	vlhké se vysušuje,
	seschlé se zvlhčuje.

Tzetzés, Scholia ad exeg. in Iliad., p. 126 Herman (+ Heracliti Epistulae)

    Čtyři opozita, uspořádaná do dvou čistých chiasmů ve vzájemné analogii. První polovina výroku je asi nejstarší zachovanou podobou termodynamického zákona, který ve své pozdější formulaci říká, že teploty se v každém systému vyrovnávají (což ve svých následcích brání sestrojení ‘perpetua mobile’). Takováto formulace je ovšem bezproblémová pouze pro izolovaný - a tedy konečný - systém. Hérakleitos zajisté nehodlá formulovat fyzikální zákon, ale vyslovuje všem dostupnou zkušenost takovým způsobem, že na ní může ukázat další souvislosti. Bröcker se domnívá, že tento Hérakleitův výrok cituje Anaximandra. Výrok připomíná také mudrcké výpovědi o marnosti časného kolotání, které prostupují různými kulturami, jejichž nejznámější leč pozdní podobu představuje např. kniha Kazatel.
    Chladná země se v létě zahřeje, ale večer i rozpálené kameny zase ochladnou. To se děje v cyklech časových (denních, ročních) i ve vzájemnosti věcí. Chladné se zahřívá od horkého a to se tím ochlazuje. Když chci něco od něčeho jiného ohřát, tak tím to jiné ochladím. Vybočuje z toho jenom proces hoření a technická udělátka typu ledničky nebo klimatizace, která za cenu plýtvání energií odčerpávají vždycky jenom část tepla v opačném směru. I tato vybočení se ovšem časem vyčerpávají a navracejí se k tomu, co ve výroku čteme. Stačí počkat, otázkou je jenom to, jak dlouho. Zrovna tak je tomu s problémem, jak něco usušit v mokru - a naopak. Každý taky zažil vzájemnou provázanost teplotní a vlhkostní diference. Nejčastěji v té podobě, že v chladnějších místech se sráží vlhkost - a naopak, že zase ohřátím můžeme vlhkost vysušit. Meteorologové na tom zakládají většinu své vědy, s čímž započal asi už Anaximandros, s určitostí pak Anaximenés.
    Proč s takovými banalitami ztrácíme čas? Zaprvé proto, abychom provázali všednodenní zkušenost (B 17), Hérakleitův popis a racionální uchopení. Za druhé proto, abychom na něčem takto očividném spatřili pěknou formu Hérakleitovy syntaxe, která nás jinde spolehlivě provází místy mnohem temnějšími. A za třetí proto, že výrok zase tak úplně triviální není.
	chladné,  zahřívá se	 -   horké,   ochlazuje se
	vlhké,    vysušuje se	 -   seschlé,  zvlhčuje se
    Vtipný čtenář si může hrát nejenom s chiasmy jednotlivých dvojic a jejich vzájemnými analogiemi, ale i s velkou chiastickou strukturou. Ta např. říká taky to, že “chladné se zvlhčuje”, a řadu dalších zkušenostně přístupných věcí.
    Důležitější však je, že ve výroku vládne jen a jen symetrie. Žádný z těch pólů nevládne ostatním. Jsou to dvě čisté diference: diference teplotní a diference vlhkostní. Obě ty diference spolu navíc očividně souvisejí, ale zrovna tak očividně nejsou totožné. Kromě toho je jasné, že např. horké je tím aktivnějším pólem teplotní symetrie, ale stejně z toho nic neplyne. Těmto obecným problémům věnujeme článek Protiklady v kap. Předběžný náčrt. Prostřednictvím těchto dvou dvojic protikladů se také někde mezi Empedoklem, Platónem a Aristotelem ustavují podoby nauky o živlech, které ovšem jenom různě racionalizují starší ‘fysiologii’, původně nejspíš milétskou.
    Jak to všechno ale jde dohromady s velkolepým kosmickým cyklem zlomku B 31 a s jinými místy o výsostné roli ohně? Že by náš svět nebyl ‘uzařeným systémem’, tedy ‘izolovaným konečným systémem’, ale že by do něj božský oheň občas nebo dokonce “vždy” intervenoval? Takhle asi ne, protože takhle by byl světu vnější a taky by byl uchopitelný fyzikálně, ať už jako látka nebo jako energie. Náš zlomek chápeme, podobně jako třeba říční zlomky nebo jako jiné výroky o vyrovnávání (B 51), jako výpovědi o tom, jak to chodí uvnitř cyklů světa; jak se neustále obnovuje rovnováha i některé stejné diference. Tak se uvnitř symetrií světa uplatňuje plápolání vždyživého ohně (B 30), kterým se vše vyděluje i navrací, zatímco celek cyklicky běží.
    To, co se takto děje ve světě, se děje i u lidí. Takto je Hérakleitův zlomek B 126 mnohokrát evokován ve starší vrstvě hippokratovských spisů, viz C 1, C 2. Náš tělesný metabolismus zahřívá a ochlazuje, zvlhčuje a vysušuje. Lidé to navíc dokážou napodobovat i kolem sebe a tím dosahují svých cílů. Tak zedníci navlhčují a suší (C 1, 17), lékaři ohřívají a ochlazují atd.