B 126a

1	[Planet je sedm. Fází Luny je rovněž sedm.
 	dvě srpkovité, <dvě> půle, dvě oboustraně vyduté, jedna úplňková.
3	Sedmihvězdí Medvědice: Hérakleitos:
	Co do počtu (pořadí, určení?) dob
5	spojuje se po sedmi ve vztahu k Luně,
	rozpojuje se ve vztahu k Medvědicím,
7	obě znamení nesmrtelné paměti.
 	Sedmihvězdí Pleiád.
9	Rovnodennosti i slunovraty po sedmi měsících.]

Anatolios, De decade, p. 12 Heiberg

    Toto je podle mínění snad nejobskurnější zlomek celé dielsovské sbírky. Hérakleitos je zde skutečně temný, ale je to tím, že text je porušený a kontexty tématu známe jen nedostatečně. Náš překlad přijímá opravu, kterou navrhnul Heiberg, a kterou přijímají i Diels, Kranz, Marcovich a četní jiní (Kahn zlomek nečte). Bohužel teprve takhle se nám v textu objevily ty “doby”, takže není moc radno tímto záhadným kontextem podporovat výklad zlomku B 100 nebo naopak. Textová kritika pak hrozí posunout výklad zlomku do polohy ryze ionescovské. Přesto doufáme v možnost výkladu jeho myšlenky.
    Anatoliův astrologický nebo spíš numerologický spis “O desítce” obsahuje kapitolu “O sedmičce”, kde je výčet všeho možného, čeho je sedm. S Lunou to nesouvisí prostřednictvím týdne (což je přibližně 1/4 lunárního měsíce), protože ten Řekové neznají, ale zvláštním výčtem sedmi fází Luny. Pak dojde na další sedmičku. Tou je ona jasná skupina hvězd Velké Medvědice, které česky říkáme Velký Vůz, zatímco Řekové Sedmihvězdí a latiníci Vůz nebo Sedm Volů (viz B 120). Anatoliovi to asociuje nějaký Hérakleitův výrok o obou Medvědicích a jejich vztahu k Luně i ke kýžené sedmičce. Pak se Anatolios hned pouští do dalších sedmiček: počínaje dalším Sedmihvězdím, totiž Pleiádami - a pak zvláštní lunární časomírou částí roku. Uvádíme poněkud širší kontext, abychom mohli rozplétat, o čem snad ten Hérakleitův výrok byl.
    Uvození výroku v Anatoliově bizarním spisu - Sedmihvězdí Medvědice - chápeme jako Anatoliův heslář klíčových slov a ne jako nadpis v té funkci, jakou mívá vnitřní uvození řady Hérakleitových zlomků.
    Slova co do určení jsou pouhým překladatelským pokusem o nějaký hérakleitovský kontext. V Anatoliově kontextu by adekvátní překlad slov kata logon byl “co do počtu, podle počtu”, což by ale možná taky dávalo slušný význam.
    Slovesa na ř. 3-4, tedy pro výrazy spojuje se, rozpojuje se, bohužel nepotkáváme v jiných zlomcích, nicméně je zkoušíme chápat jako synonyma těch Hérakleitových výrazů, které jinde překládáme “setkává se - rozděluje se”.
    Výraz po sedmi by se dal překládat také jako “sedmička” a málem i “týden”, kdyby ovšem v Řecku nějaké týdny byly.
    Otrocký překlad ve vztahu k Luně ponechává nerozhodnuto, jaký ten vztah je a která ze stran jej zakládá: jestli ta Luna seskupuje, nebo se cosi seskupuje kolem ní nebo spíš jenom podle ní tak, jak Luna značí.
    Obě Medvědice (laicky Velký a Malý Vůz) jsou vyjádřeny plurálem Medvědice a následuje duál (!) znamení, což nebývá tak úplně zvykem.
    Znamení nesmrtelné paměti je snad nějaké vžité slovní spojení; nějaké úsloví, kterým se odkazuje na určitou primordiální rovinu, pak bychom ovšem to “znamení” čekali v singuláru.
    Neozývá se tady spíš pýthagorejská numerologie? Tu známe z pozdních podob, většinou ovlivněných blízkovýchodní magií. Ale právě s přírodními cykly měla snad sedmička co do činění už dřív. Tak Alexandros z Afrodisiady píše, že podle pýthagorejců v přírodě všechno roste a dospívá “podle čísla sedm, které nazývají příhodný čas”. Raději však nejprve zohledníme latinskou renesanční (!) verzi Laurentia Vally. Hérakleitos prý pracuje s nějakou - snad kalendářní, snad zemědělskou - spojitostí proměn Luny a nějakých ročních dob nebo něčeho podobného:
3	[Sedm hvězd Sedmihvězdí:
	Hérakleitos uvádí jako důvod (určení?)
5	ročních spojení (žní?) proměny Luny vzhledem k sedmi.]
    Doslovný překlad “roční spojení” je ovšem čirou bezradností, neboť základní význam slov annonae colligendae by byl žně, doba sklizně. Vypadá to sice zatím podivně, ale možná to bude ten kýžený kontext.
    Hypotetický význam nějaké předlohy zlomku se mohl týkat toho, že uspořádání proměnlivých dob (kalendář) je Lunou značeno v jednom znaku Luny, totiž v jejích fázích; zatímco neproměnnými a nikdy nezapadajícími Medvědicemi je značeno neproměnně, snad jako odkaz ke světovému pólu. Můžeme se ještě pokusit o konfrontaci s referátem Díogena Laertia (A 1, 10-11), kde ovšem není nic o sedmičce:
    “Měsíční proměna podob Luny vzniká v ní pro krátkost člunu. Den a noc, měsíce, roční doby (tady jsou opravdu doby, jako v B 100) a roky, také deště a větry a vše, co je tomu podobné, vzniká podle rozdílných výparů.” Tou “krátkostí člunu” - doslovně “malostí lodní dutiny”, necek nebo kádě - se myslí nějaká těžko rekonstruovatelná Hérakleitova předloha Díogenovy geometrizace fází Luny. Luna se mění ještě i jinak než Slunce (B 6) a má také svoje doby, jenže měsíční, tedy rychlejší než cyklus Slunce (B 94).
    Jak souvisí lunární a solární cyklus a jak to může souviset s dobou žní? Nenechme se klamat tím, jak určuje dobu jednoho měsíce náš kalendář. Není totiž lunární (krom data Velikonoc), takže pod pojmem “měsíc” nemyslí nic víc než přibližně 1/12 roku. Proto nám taky nesedí fáze Luny a data dní v průběhu měsíce. Skutečný lunární měsíc je o něco kratší a navíc trochu proměnlivě dlouhý, avšak z jiných důvodů než naše měsíce. (Proto se taky dřív uváděla např. doba těhotenství jako 10 měsíců, ovšem lunárních.) Po uplynutí 12 lunárních měsíců zbývá do konce solárního roku ještě dost slušná část 13. lunárního měsíce, což některé východnější kalendáře řešily jakýmsi ‘přestupným měsícem’. Každý ze slunovratů opravdu nastává vždy v průběhu 7. lunárního měsíce od minulého (opačného) slunovratu, byť nepříliš dlouho po jeho začátku. V tom má dovětek jinak dost zmateného Anatoliova spisu pravdu! A právě do této doby začátku 7. lunárního měsíce od zimního slunovratu - tedy krátce před letní slunovrat - spadají v Řecku žně, byť na jihu spíš konec žní! Snad tedy můžeme naši hypotézu o významu výroku trochu konkretizovat:
    Roční doby se určují také proměnami Luny. Proměny, které vidíme na Luně, jsou dvojí. Jedny se týkají fází, tedy proměn vzhledu její tváře, ‘člunu’ - a těch je podle výčtu u Anatolia 7, neboť počítáme i 4 přechodové fáze, zato nepočítáme neviditelný nov. Dějí se uvnitř jednoho lunárního cyklu. Jednotlivé lunární cykly jsou poměřovány vůči stálicím. Novodobě řečeno: vůči souřadné síti, která je fixní vůči stálicím. Znakem toho jsou Medvědice, neboť odkazují k pólu nebe (B 120). Tedy: to, co je v proměnách Luny spojeno v její postupné proměně, to se vůči hvězdnému nebi - tedy v průběhu roku - děje jako různé opakovaně přicházející cykly, takže přece jenom doby. V Luně je jaksi namíchána a tak spojena různá proměnlivost, takže se může uskutečňovat jenom cyklickým opakováním v kontextech různých roků, podobně jako dny. To je snad další obraz proměn ohně (B 30, B 31) i vztahu jednoho a mnohosti (B 10, B 65). Sedlák toho však využívá prakticky, neboť ví, že v sedmém měsíci po zimním slunovratu bude končit žně. Tak pro svoje určování dob používá to, co je jejich znakem.

    Abychom však neusnuli na vavřínech přijatelného výkladu, tak musíme přiznat i rukopisné čtení zlomku, které statečně čtou snad jenom Bollack s Wismannem:
3	[Sedmihvězdí Medvědice: Hérakleitos:
	co do počtu (určení?) se Órión
5	spojuje sedmičkou ve vztahu k Luně, ... ]
    V rukopisu je opravdu zcela jasný Órión, snad nejnápadnější souhvězdí zimního nebe (a v Řecku ještě nápadnější než u nás), které má taky sedm jasných obrysových hvězd, ale uspořádaných do úplně jiného tvaru, než jaký má ta Medvědice, o které je zde řeč v Anatoliově uvození. Slovo Órión se totiž od patřičného pádu pro doby liší jenom v jednom písmenku. Co by však Anatoliovi asociovalo jeho nadpis Medvědice s tématem Órión? A co by to mohlo znamenat u Hérakleita? Můžeme sledovat hned dvě linie analogií.
    První. Medvědice a Órión mají pokaždé sedm hvězd, pokaždé jiných sedm. Pokaždé jiné uspořádání stejného počtu částí. Společnou mají i nápadnost a všeobecnou známost. Medvědice však nikdy nezapadá (B 120), zato Órión ano. Že by to byl zbytek nějakého příkladu na kontextovou proměnu typu ‘není sedm jako sedm, i když je to pořád sedm’? Byl by to téměř atomistický příklad na artikulaci řeči a na vztahy celku a části (B 8, B 10). Nevíme. A je tu ještě ta Luna. Klíčem by byl nejspíš opět Órión, soudě podle jeho překvapivé obliby v řeckém písemnictví a zvláště podle toho, co o něm píše Diodóros Sicilský (Bibliotheca historica IV, 85, 5) nebo Suidás (Lexikon, heslo Ebrasen). Právě k těmto hvězdám se prý váže slovní spojení nesmrtelné paměti! Nemáme tušení, proč jsou ty texty plné odkazů na další souvislosti. Mythologický obraz souhvězdí Órióna by zasloužil studium.
    Druhá linie výkladu rukopisného čtení je předznamenána už tím, že poněkud tvrdohlavě lpíme na otrockém překladu řeckého jména Órión (česky Orión). Ono to totiž nemusí být jenom totéž souhvězdí, kterému tak říkáme česky. Řecky máme doklady pro dvě různá užití jména Órión! Jedny pro ten samozřejmý, druhý pro souhvězdí Pastýře, kterému se řecky může říkat taky Boótés, Arktúros (viz B 120), Sedmihvězdí (!) nebo Pleiáda. Např. heslo Órión v Hésychiově Lexikonu nenechává na pochybách, že jde o souhvězdí, jehož nejjasnější hvězda je oním Strážcem Medvědice ze zlomku B 120:
    “Órión: Skupina 24 hvězd. Někteří ho nazývají Pastýř (Boótés). ... Toto seskupení hvězd leží v severní části oblohy, ... A Arktúra vzpomíná Písmo; toho vidíme položeného mezi částmi Órióna, jeho nejjasnější hvězdu. Souhvězdí se nazývá také Pleiáda ... V Pleiádě je sdruženo sedm hvězd ..., ne šest, jak někteří míní. ... Jméno Órión nalezneme u Izajáše (13, 10); Arktúra, Večernici a Pleiádu u Joba, který říká: “Stvořil Pleiádu, Večernici i Arktúra a zásobnice vláhy” (Job 9, 9). Ostatně, české Pleiády jsou na rozdíl od Pastýře vedeny taky jako Šestihvězdí, i když jindy zase jako Sedmihvězdí. A že je ustáleným zvykem mluvit o “částech” souhvězdí Pastýře, to vidíme dokonce u Ptolemaia (Syntaxis mathematica, I, 2, 50): “Mezi těmi částmi je nejjasnější hvězda, nazývaná Arktúros.”
    Rukopisné čtení by tedy jenom víc zdůraznilo souvislost s tematikou zlomku B 120, ale smysl by se kupodivu nezměnil! Zřetelněji by vyvstala souvislost s ročními dobami, spíš než se žněmi. Pro většinově přijímanou opravu jsme se však rozhodli ze tří důvodů. První: Proč by tomu Anatolios dával nadpis Medvědice? Druhý: Vallova latinská verze. Třetí: Nemáme ověřeno stáří homonymického užívání jména Órión. Nelze totiž vyloučit, že jde o nějaký omyl nebo přesmyčku až na základě Septuaginty.