B 126b

1	[Epicharmos, který se stýkal s pýthagorejci,
přece pochválil jistý podivuhodný výrok o vzrůstu.
3	Postupuje totiž podle Hérakleitova výroku:]
	Vždy roste jedno tak, jiné (jindy ?)  jinak,
5	vzhledem k tomu, čeho je (má ?)  zrovna nedostatek.
[Jestliže tedy nic neustává, když se podoba rozplývá a mění,
7	rodí se jindy jiné bytosti pro nepřetržitou náhradu.]

Anonym In Platonem Theaet. 71, 12 (ad p. 152 e)

    Epicharmos je nedoceňovaný sicilský autor asi generaci po Hérakleitovi, známý spíš jako satirik a parodik. Díogenés Laertios (III, 13-14) mu dokonce připisuje myšlenkovou předlohu Platónovy koncepce idejí (kteréžto svědectví bývá v nové době podezříváno). Anonymní komentátor Platóna, který z Epicharma cituje Hérakleitův zlomek, ví o Hérakleitově nevraživosti vůči pýthagorejcům a patrně i v opačném směru. Text je bohužel žalostně zachovaný, mnoho slov je nutné doplňovat. I pak je tady všechno zvláštní. Nejsme si jisti už ani tím, zda úvod charakterizuje Hérakleitův výrok jako “podivuhodný” nebo jako “podivný” až “strašný”. Nicméně jej prý Epicharmos následuje.
    Hérakleitovu výroku můžeme přes torzovité zachování textu nějak rozumět. Každopádně přibývá vždy toho, co zrovna chybí. Detaily této figury jakéhosi ustavičného ‘sycení nedostatku’ nejsou jednoznačné.
    První možné pochopení se týká růstu každé jednotliviny s ohledem na to, čeho se jí právě nedostává. Pak by výrok vypovídal o paradoxech života na úrovni organismu, například o chuti na to co chybí (ať už jde o potravu a chybějící ‘živiny’ nebo o něco jiného); nebo o schopnosti uzdravení z nemoci, o hojení rány. Vše roste ke své relativní celistvosti, která mu chybí. Jedno tak, zatímco jiné jinak (ř. 4). Snaží se naplnit to, čeho má nedostatek (ř. 5). Tento výklad se s dalšími možnými výklady nemusí nutně vylučovat. Může to však být i tak, že jinde roste totéž jinak; podle toho čeho v tamních poměrech má nedostatek - tedy ‘přizpůsobí se’; - nebo podle toho, čeho tam je nedostatek, tedy kompenzuje tamní poměry směrem k obnově tamní rovnováhy.
    Druhé možné pochopení se zdá být náležitější. Týká se růstu i rození toho, čeho je zrovna na světě málo, v dost malé závislosti významů na tom, zda se tak děje skrze jiné nebo jindy či jinde. To by vypovídalo o paradoxech života na úrovni druhů a populací (novodobě řečeno: o populační dynamice, nejen u lidí, ale v celém ‘ekosystému’). Z výroku neplyne, že tím, co roste, jsou vzácné až vymírající menšiny, nýbrž že roste (přibývá) vždy to, co je potřebné k obnově rovnováhy (homeostáse) světa, co kompenzuje nějakou výchylku. Příkladem by mohl být třeba britský pokus o export zločinců do Austrálie: Kriminalita doma se tím moc nesnížila a v Austrálii se brzy konstituovala poměrně počestná společnost.
    Třetí možné pochopení je nejobecnější a zahrnuje v sobě ta předchozí jako zvláštní případy. Týká se živlů nebo živlových polárních kvalit typu horké - chladné. Pak je to výrok o návratu prostřednictvím oscilace, jako u vychýlené struny v B 51. Kromě už vyslovených možností se potom výrok týká hlavně generačního střídání a přírodních cyklů popsatelných jako astronomické nebo klimatické. Tím se objevuje souvislost s paradoxem vztahu života a smrti v generačním cyklu (B 20) i s Hórami (B 100).
    V generačním smyslu chápe Hérakleitův výrok dovětek našeho zlomku, ať už pochází od referenta nebo od Epicharma samotného. Řeka života neodteče a neodplyne, protože se rodí nová náhrada - a to se nevylučuje s předchozími výkladovými možnostmi zlomku.
    Do kontextu Hór staví naše téma jedno zdánlivě nenápadné místo referátu  Díogena Laertia o Hérakleitově nauce (A 1, 11):
    “A vzrůst tepla z jasného výparu dělá léto, zatímco převaha vlhkosti z výparu temného způsobuje zimu.”
    Že z jasného výparu nebo spíš z jeho tepla vznikne léto, to je dobře pochopitelné; i když by jeden čekal spíš to, že v létě Slunce víc hřeje, a proto je léto, a proto je ten výpar jasný a hlavně teplý. A podobně s tou zimou. Přijmeme-li Hérakleitovo vidění, ve kterém je Slunce velmi aktivní součástí, ne však jedinou příčinou toho všeho (B 6, B 100), tak se to zdá být dobře srozumitelné. Ale je zde ještě jedna nejasnost, totiž kde se ty jasné výpary vzaly? Dobře, přinesla je Hóra, nebo alespoň dala popud k tomu, aby je země zrodila, ale prostřednictvím čeho se tak stalo? Zkusme sázku na interpretaci v ‘klimatologickém’ kontextu milétského stylu a v kontextu zlomků B 31, B 61, B 100.
    V létě je tak horko, že se může vypařovat i leccos velmi temného. Sublimace je snadná. Slunce si vybere a stráví to nejlepší a ty postupně přebývající - sice vypařené, leč méně jasné výpary - se hromadí. Může to odpovídat vypařování z velkého moře (my bychom řekli z Oceánu), které je nahromaděno v nějaké ‘kaspe’ (neboť je nepozorovaně přítomno ve vzduchu prosvětleném světlem Slunce), protože přece neprší, vane horká a suchá etésie, od severozápadu (opravdu)! Hromadící se stále vlhčí a temnější spodní a daleké výpary způsobí převrat, překlopí cyklus do jeho jiné fáze. Svět potemní, začne pršet a ochladí se. “Převaha vlhkosti z výparu temného způsobuje zimu”, říká přece Díogenés Laertios! Bylo horko a už úplně vyprahlé sucho - ale vše přece vždy roste vzhledem k tomu, čeho je zrovna nedostatek, říká náš zlomek. Teď je vody všude plno a je chladno. V té zimě se všechny ty těžké vlhké a suché výpary zkondenzují, nemohou obstát ve výšině, klesají k zemi a do podzemí, tečou řekami. Odtékají sice do moře, ale část z nich zůstává nad úrovní moře jako voda pitná a “čistá”, takže pozvedající sublimace nepřišla úplně nazmar. Nad zemí se v té zimě mohou udržet jenom výpary lehké. Jen co se ty těžké, vlhké a chladné vyřádí a spadnou, tak ty lehké se ukáží být jasnými, svět se prosvětlí, příroda rozkvete a plodí. Jenže jednak dojde vláha, jednak se monopol těch suchých a jasných výparů projeví horkem - a máme tu léto. Dříve chybějící horké a suché se prosadilo. A tak dále a tak dokola. A to vše nemusí vypovídat jenom o počasí v průběhu roku, ale i o dějích v duši a také o lecčems z toho, co jsme tomuto výroku přisoudili výše.
    Nemůžeme tvrdit, že toto je vykazatelný význam zlomku. Ale nabádá k němu referát Díogena Laertia a vše v něm má dobré souvislosti, jak v Hérakleitových ostatních zlomcích, tak v rámci obecně iónské archaické ‘fyziky’ i v reáliích egejské přírody. (Nedokážeme si odpustit poznámku o tom, že takový výklad by byl poměrně ‘správný’ i v rámci novodobého klimatologického výkladu jevu etésie. Ten sice myslí zcela jinak, kauzálně, materiálně; nicméně také v energetických rovnováhách a popisuje tento cyklus jako ‘stěhování’ azorské tlakové výše nad Střední Východ v průběhu léta a zvláště na jeho konci.)
    Nenašli jsme žádný spor, ke kterému by takový výklad vedl, tedy krom představy o kauzalitě, která ale vznikla později než Hérakleitovo dílo. Navíc tady opět působí typicky archaická řecká představa, tak vzdálená od českého úsloví, že ‘čert dělá vždycky na tu větší hromádku’, připisovaná už Chilónovi (Díogenés Laertios I, 69):
    “(Zeus) snižuje, co je vysoké, a zvyšuje, co je nízké.”
Ve stejném duchu se vyjadřuje i hippokratovský spis O Výživě (XV, 1):
    “Přirozenost si vystačí ve všem a se vším.”