B 127

1	[Hérakleitos řekl Egypťanům:
	Jsou-li to bohové, proč kvůli nim naříkáte?
3	Naříkáte-li kvůli nim, pak je už nepokládejte za bohy.]

Aristokritos, Thesophia 69  (+ Epifanios ze Salamíny)

    Aristokritos i Epifanios připisují tento poučný motiv právě Hérakleitovi. Už Aristotelés (Rhétorika 1400 b) však říká něco velmi podobného o Xenofanovi (A 13): “Když se Elejští tázali Xenofana, zda mají obětovat Leukothei a naříkat nad ní nebo ne, radil jim, aby nenaříkali, pokud ji pokládají za bohyni, nebo neobětovali, pokud ji pokládají za člověka.” Podobně vypráví o Xenofanovi několikrát i Plútarchos.
    Aristotelův referát je střízlivý a působí hodnověrně už proto, že ho zajímá jen použitá rétorická figura. Xenofanés měl s Elejskými opravdu co do činění a jeho už skoro logickému myšlení by taková rada dobře odpovídala. Buď - nebo! Musíte si vybrat! Leukothea je v Xenofanově době už dávno po smrti, ale protože je ctěna i jako mořská bohyně, tak si kolonie na vzdáleném západním pobřeží chce dobře rozmyslet, jak ji náležitě ctít. A Xenofanés se podle Aristotela pokouší zavést v jejím kultu pořádek: buď to je bohyně - nebo dávná manželka krále z Orchomenu. Bohům se obětuje, nad mrtvými se rituálně naříká. Hlavně to nemíchat! Žádné spojitosti na škále. Diference božství a lidství pro něho nezakládá polaritu, nýbrž dichotomii, předchůdkyni diairése, logického členění.
    Přes pět století po Aristotelovi popíše Kléméns Alexandrijský podobnou radu se stejnou logikou, pouze jaksi mlhavěji, obecněji: “Tak jeden z nich doporučuje Egypťanům: ‘Ctíte-li bohy, pak je neoplakávejte a nebijte se v prsa. Truchlíte-li však za ně, pak se už nedomnívejte, že jde o bohy.’” Kléméns neuvádí žádná jména. Zato místo Elejských tady jsou Egypťané. Ti jsou už od dob Hérodotových oblíbenou projekční plochou pro všechno zvláštní, hlavně pro to, co některým racionálně myslícím Řekům přijde být zvláštní a iracionální v samotném Řecku. Středním členem k přenosu do Egypta je kult oplakávání bohů, kteří tragicky zemřeli, zvláště Dionýsa v Řecku a Osirida (Usireva) v Egyptě. V Malé Asii je v podobné roli Attis. Jiným středním členem může být kult héroů, a to nejen polobožských bojovníků nebo lékařů, ale i lidských oblíbenců bohů či bohyň toho typu, jako např. kykladský Hyakinthos nebo kyperský Adónis. Už z tohoto výčtu kultů je zřejmé, že nejde o omyl v roztřídění, nýbrž o základní mimologický rys mnoha náboženství, včetně křesťanské zvěsti.
    Pár století po Klémentovi připisuje obskurní theosof Aristokritos a mimořádně upjatý biskup Epifanios téměř totéž Hérakleitovi, který sám žil asi jednu generaci po Xenofanovi. I s těmi Egypťany, se kterými opravdu nic nemá. U Aristokrita pak navíc ještě v literárně efektní symetrii s další Hérakleitovou údajnou radou, pro změnu zase Řekům (B 128).
    Potkali jsme vzácnou příležitost spatřit, jak se z literárně historického referátu rodí oběžný motiv? Možná. Může tomu však být i jakkoli jinak, skoro jistě však bez souvislosti s Hérakleitem (viz B 62, B 96).