B 128

1	Modlí se k sochám daimonů,
	které neslyší, jak by měly slyšet,
3	které nedávají, jak by ani neměly požadovat.

Aristokritos, Theosophia 74  (+ Acta Apollonii)

    Aristokritos uvádí výrok jako Hérakleitovo vyjádření k Řekům (srov. B 127). Daimoni jsou v této souvislosti buď synonymem bohů, nebo spíš souhrnným výrazem pro bohy i hrdiny, jak je ve zlomku B 5 potkáváme v podobném kontextu kritiky lidového náboženství. Kritický význam zlomku je snad jasný. Méně jasná je však pozice, ze které kritika vychází. Nejsme si dost dobře jisti, jak jsou zde ty sochy pochopeny. Ve zlomku B 5 jsou přece ti, kdo se k sochám modlí, zřetelně na správné adrese, ale obracejí se chybně “k domům” místo k těm, kdo v nich bydlí. Teď bychom očekávali něco tomu podobného. Náš překlad se v tomto smyslu snaží pochopit dost neprůhledné vazby s optativy. Nevylučuje ani představu, že ty sochy by vlastně správně měly být mnohem živější, než jaké zrovna jsou. Opatrnější překlad by vedl k podobě, která je bližší spíš judaistickému a křesťanskému výkladu řeckého kultu než tomu, co u Hérakleita potkáváme:
1	Modlí se k sochám daimonů
	které neslyší, jako kdyby měly sluch,
3	které nic nedávají, stejně jako by nemohly nic požadovat.
V tom by zřetelně slova zaznívala Žalmu 113, 14 (Hebraicae 115, 6) “Uši mají a neslyší”. Takový význam opravdu náleží paralelní verzi zlomku v křesťanských Aktech Apollóniových:
	které neslyší, tak jako bychom slyšeli  my,
3	které nic nedávají, stejně jako nepožadují.
Hérakleitos byl tedy chápán jako předobraz křesťanské kritiky pohanství i jinde než jen u Klémenta Alexandrijského. K tomu muselo něco zavdat záminku, nejspíš něco jiného než Xenofanova distance od obrazů a nemoralit. Společným jmenovatelem mezi křesťany prvních generací a Hérakleitem mohla být kritičnost vůči tradici a nárok diskontinuity (B 121).