B 129		(Kahn XXV)

1	Pýthagorás, syn Mnésarchův,
	provozoval zkoumání nejhorlivěji ze všech lidí,
3	a vybrav si tato sepsání,
	vytvořil si svoji moudrost: mnohoučenost, zběhlost ve špatnosti.

Díogenés Laertios, Vitae philosophorum VIII, 6

    Další útok na Pýthagoru (B 40, B 81), ve kterém je na rozdíl od těch ostatních docela patrné, co vlastně Hérakleitos napadá jako mnohoučenost. Navíc s dobrou identifikací, že jde o toho slavného Pýthagoru. Prý pěstoval zkoumání, historié; tedy něco, co tradice připisuje většině předsokratiků, počínaje miléťany. V iónském archaickém smyslu nejde ještě pouze o zkoumání ‘historická’ v novodobém českém významu slova, ale o jakákoliv zkoumání, především přírodovědná. Teprve v linii od Hekataia z Milétu (B 40) k Hérodotovi se význam koncentruje na ‘historii’ v českém smyslu slova.
    Co však má být špatného na nejhorlivějším zkoumání? Snad geometrizace světa? A jaká sepsání si “vybral”, neukradnul je snad? Nevíme. Stará doba naštěstí nezná ‘autorská práva’ a taková výtka je proto možná jenom tehdy, když někdo z dobrého díla udělá paškvil, aniž by to mínil jako vtipnou parodii. Tradiční dohady míří ke spisům Ferekyda (Kléméns, Strómateis V, 50, 2) nebo snad Anaximandra, aspoň pokud neuvažujeme moc romanticky o nějakých pre-orfických spisech.
    Důvod celé kritiky je však vysloven v jejím závěru: Je to jeho “vlastní moudrost”, tedy analogie “vlastního vědomí” běžných lidí (B 2). Ta je pak charakterizována jako “mnohoučenost” (B 40) a “umění špatnosti” (kakotechnié).