B 132

1	Pocty si podrobují bohy i lidi.

Gnomologium Vaticanum 743, Nr. 312, p. 249 Sternbach

    Výskyt tohoto zlomku v poměrně pozdní sbírce řeckých gnómických výroků budí oprávněné pochybnosti stran Hérakleitova autorství. Uzávorkujme je však a poslechněme si, co text říká, nezávisle na tom, jak přímá nebo klikatá je jeho návaznost na Hérakleita.
    Pocty můžeme vzdávat bohům i lidem, to mají tedy společné, stejně jako vzájemné sdílení života a smrti (B 62). Společné mají i to, že si je ty pocty podrobují. To ty pocty samy prostě dělají. Sloveso katadúlúntai by mohlo mít i význam “zotročují”. Pocty jsou nebezpečné pro ctěného i pro toho, kdo poctu vzdává. Ten druhý se v té situaci opravdu podrobuje. Ale ten první také. Jednak oné určité poctě toho druhého, kterou si nechává líbit (a tím i jemu), jednak všem kontextům svého vnímání, myšlení i jednání, které se přijetím pocty proměňují. Poctěný přece vnímá, myslí i jedná jinak. To platí i mezi lidmi. Vztah sounáležitosti bohů a lidí tak dostává překvapivou analogii i v symetrii vztahu mezi tím, kdo poctu vzdává, a tím, kdo ji přijímá. Pokud bychom chtěli uvést slavnou hegelovskou “dialektiku pána a raba” do nějaké souvislosti s Hérakleitovým odkazem, tak by se k tomu nabízel tento zlomek - a nikoliv tradičně citovaný druhý výrok ze zlomku B 84.
    Uctívaný člověk se stává dokonce otrokem úcty ostatních, přestává být svobodný, je těmi poctami ovládán. Dostal roli, které slouží, a jen velmi těžko se vyhne namyšlenosti (B 28) nebo alespoň oné zvláštní zkratkovitosti myšlení, která bývá typická i v projevu inteligentních a poctivých lidí, kteří se stali slavnými. Poctami může být člověk dokonce vydělován ze společného prostoru. Pokud třeba mladí ctí ty starší, tak kromě jiného (mnohdy nevědomě) taky proto, aby se jim nepletli do jejich záležitostí.
    Uctívaný bůh má sice oproti člověku, který jej ctí, neskonalý přebytek moci. Nicméně se přijetím oné pocty přiklání k tomu, aby část té moci připodobnil k obrazu oné pocty a tak propůjčil nějakou svoji možnost člověku. Běžné dimenze všech náboženství jsou plné pokusů nejen o podlézavé otročení bohům a ostatním mocným, ale taky pokusů o jejich připodobnění k obrazu svému prostřednictvím analogické pocty, tedy pokusů o jakési ochočování. Krajním případem je vhodně volená titulace, která (stejně jako u lidí) přivádí náboženský vztah k hranicím magické operace: ovládnutí vhodně zvoleným jménem, které správně poznáme nebo nabídneme, třeba i vnutíme. Schopnost ctít patří k základní lidské schopnosti. Nejen lidské, protože je obvyklá i u mnoha druhů zvířat, patří k základní schopnosti mnohých živých bytostí, která zakládá vztahy mezi nimi. A vztahy jsou vždy oboustranné.
    Vzdávání pocty je prostě jednou z diferencí, takovou která rozlišuje mezi tím, kdo poctu vzdává, a tím, kdo ji přijímá. Ale i tato diference - jako každá jiná diference - zakládá polaritu, nikoliv pevnou a oddělitelnou identifikaci každé ze stran zvlášť. Proto schopnost je mnohých bytostí vzdávat pocty současně schopností vytvářet vztahy. (Nová doba říká, že jsou to bytosti sociální - a patřila by mezi ně i většina bohů.) Proto bohové i lidé společně ctí padlé (B 24). Proto právě náboženství zakládá společenství mezi bohy a lidmi - a v jeho rámci současně i společenství mezi lidmi navzájem. A pokud to náboženství uchová vnímavost pro vzájemnost všech vztahů, pokud nenahradí úctu k bohům a mocným lidem představou pouze jednosměrné hierarchie, tak zakládá i možnost vzniku svobodné obce! Je to asi jediná možnost vzniku svobodné obce, alespoň pokud za svobodu nepovažujeme stav všeobecného nezájmu o cokoliv jiného než o své vlastní zdánlivé výhody.
    Pocty jsou také jednou z podob zápasu ze zlomku B 53, který zakládá jak diferenci božství a lidství, tak diferenci svobody a otroctví. Proto i vzájemnost ukazuje krom symetrické polarity základní diference taky asymetrický rys, totiž to, že ona diference ctěného a ctícího je otevírána vždy z jedné strany (viz B 126), totiž z té aktivnější. Diference pocty je však paradoxní, neboť ten, kdo ctí, je níže než ctěný, který je ovšem tím, kdo sice zdánlivě nic nedělá, ale jeho převaha, motivující poctu, je zakládající stranou oné diference. Možnost vzdávání pocty je zakládána aktivitou toho, kdo ji přijímá.