Pýthagorás (asi -570 až -490)

Pýthagorás, iniciátor bizarní „školy“, je postavou bezpochyby historickou. Představuje zvláštní typ „muže božího“, tedy charismatika a extatika, obdivovaného pro moudrost i zázraky. Sám se prý považoval za bytost vyšší než lidskou a jeho stoupenci v něm patrně viděli poslední lidské vtělení vysoké duchovní bytosti před jejím návratem k bohu. Možná byl inspirován dílem Ferekýdovým. Pocházel buď z ostrova Samu blízko Iónie nebo spíš z tyrrhénského ostrova Lémnu, ale jeho působení je spjato s řeckou jižní Itálií. Někdy kolem r. 530 přišel do Krotónu, kde si okázalým vystupováním získal přívržence i odpůrce a po politickém konfliktu přesídlil do nedalekého Metapontu. Víc už o něm nevíme. Pýthagorás asi nepsal žádné spisy, i když podání o tom se různí. Je pravděpodobné, že tak kompaktní útvar, jakým pýthagorejská společnost je, předpokládá nějakou nauku formulovanou od svého zakladatele. Nedokážeme ji ale rekonstruovat, asi však už obsahovala alespoň reinkarnační princip, léčitelské praktiky, tabuové zákazy a morální naučení – možná i nějakou nauku o harmonii, včetně harmonie uvnitř světa.
Pýthagorova postava mimořádně přitahuje fantazii a pozornost doxografů. Proto od staré doby po konec antiky vznikají nesčíslné „životopisné“ zprávy, traktující Pýthagoru tu jako „hyperborejského Apollóna“, tu jako cestovatele importujícího tajné nauky, tu jako filantropa, vědce i prvního filosofa, tu zase vyprávějí jeho reinkarnační příběh (A 8). Také prý pobýval na dvou místech naráz, vzkřísil mrtvou ženu, ukázal své zlaté stehno. Ještě kritičtější musíme být vůči podáním o jeho zasvěcení od perského Zóroastra – ve skutečnosti je to Zaratás (druhý a mladší Z.) či Magové, vždy ovšem v Babylónii, neboť „chaldejci“ a zóroastrovci dotyčným autorům splývají – nebo o jeho egyptském zasvěcení a importu reinkarnační nauky i matematiky z Egypta. V tomto punktu nelze věřit ani Hérodotovým Dějinám, protože na takové souvislosti nic z obsahu těchto nauk neukazuje.

Pýthagorovi je v kruzích jeho věrných prostě připsáno úplně všechno, dokonce i původ filosofie:
„Pýthagorás byl první, kdo použil slovo filosofie a sebe nazval filosofem ... jak praví Hérakleidés Pontský ve spise O mrtvé ženě. Nikdo z lidí totiž není moudrý, nýbrž jen bůh“ (Diogenés Laertios I,12). Prý se tedy spokojil s tím, že je „milovník moudrosti“ a ne „mudrc“.
 To by ovšem Pýthagorás musel být poměrně pokorný člověk a dějiny literatury by se musely posunout o více než o sto let zpátky. Přesto je možné, že slova „filosof“ a „filosofie“ opravdu pocházejí od nějakého pýthagorejce, ovšem až z klasické doby, ale žádný přímý doklad o tom nemáme.
Podobně nehistorické, ale významově příznačné, je i svědectví Diogena Laertia (VIII,8) o „teoretické“ (theóriá, „diváctví“) metafoře Pýthagorova filosofování:
„Život prý přirovnával ke shromáždění při hrách. Jako tam totiž jedni přicházejí soutěžit, druzí za obchodem a třetí, ti nejlepší, jako diváci (teoretici), tak se v životě rodí otrocké duše jako lovci slávy nebo bohatství, ale filosofové jako lovci pravdy.“
Historicky vzato je „teoretický způsob života“ jedním z platónských určení filosofie (dokonce se nebrání ani „lovecké“ metafoře, pokud jde ovšem o lov na pravdu). Archaický význam „teorie“ mohl být kořenem proto-filosofie, vědeckého zkoumání i proměn náboženského myšlení, a zrovna tak mohl podobný motiv pýthagorejců klasické doby posloužit Platónovi jako zdroj inspirace. Základem metafory je praxe panhelénské jednoty, kdy se na slavnosti, zvláště na Délos, vysílají pověření diváci („teoretici“) a celá záležitost je vázaná řadou rituálních pravidel.

Další Pýthagorovo prvenství (A 21):
„Pýthagorás první pojmenoval obsah (obvod?) veškerenstva svět (kosmos), a to pro řád v něm.“
V normálním jazyce znamená kosmos něco uspořádaného, zařízeného nebo zkrášleného. Ve vztahu k vesmíru toto slovo asi užíval už Anaximandros, pro pýthagorejce je však důležité v souvislosti s harmonií.

Co o Pýthagorovi říkají autoři archaické doby? Xenofanés (B 8) poskytuje nejstarší doklad o reinkarnační nauce a snad i o pojetí zvuku jako hlasu duše, když zesměšňuje Pýthagoru:
	Když jednou procházel kolem týraného štěněte,
	měl s ním lítost a pronesl tento výrok:
	„Ustaň a už je netluč, vždyť je to duše muže, přítele,
	kterou jsem rozpoznal, slyše, jak zazněla.“
Hérakleitos (B 40) o něm říká:
„Mnohoučenost rozumu nenaučí, jinak by byla naučila Hésioda i Pýthagoru a dále Xenofana a Hekataia.“
A dále (B 129):
„Pýthagorás, syn Mnésarchův, provozoval zkoumání (historiá) nejhorlivěji ze všech lidí a vybrav si tyto spisy (nevíme které, snad Ferekýdovy nebo orfické), vytvořil si svoji moudrost – mnohoučenost, zběhlost ve špatnosti.“
Není jisté, zda zrovna tohoto Pýthagoru nazývá i „původcem podvodů“ (B 81). A to je z archaické doby všechno, zatímco většina legend o Pýthagorovi bude napsána až více než 8 století po jeho smrti.